Stephen King

SALEM' LOT
(1975)

PROLOG

Ce cauţi, prieten vechi?
După atîţia ani petrecuţi departe, te-ai întors
Cu idolii cărora li te-ai închinat
Sub ceruri străine
Prea departe de ţinuturile tale.
GIORGIOS SEFERIS

1

Aproape toţi credeau că erau tată şi fiu.
Au traversat ţara cu întreruperi, rătăcind nu prea hotărîţi înspre sud-vest, într-un Citroen vechi, evitînd, cînd puteau, autostrăzile. S-au oprit în trei locuri înainte de a ajunge la destinaţie: întîi la Rhode Island, unde bărbatul înalt şi brunet a lucrat într-o fabrică de textile; apoi în Youngstown, Ohio, unde a muncit trei luni pe o rampă de asamblare a tractoarelor; şi, în cele din urmă, într-un orăşel californian lîngă graniţa cu Mexicul, unde a lucrat la o staţie de benzină şi a reparat maşini străine, bucurîndu-se de un succes care pentru el însuşi a fost surprinzător şi satisfăcător.
Oriunde s-ar fi oprit, cumpăra un ziar din Portland, Maine, intitulat Press-Herald, în care căuta articole referitoare la un orăşel din sudul statului Maine, numit Jerusalem's Lot şi la zonele învecinate. Din cînd în cînd erau şi asemenea articole.
În timpul petrecut în camerele de hotel înainte de a ajunge la Central Falls, Rhode Island, creionase schiţa unui posibil roman, pe care o expediase agentului său literar. Se bucurase de oarecare succes, ca romancier, în urmă cu un milion de ani, într-o vreme cînd întunericul încă nu-i acoperise viaţa. Agentul a dus schiţa la ultimul său editor, care şi-a exprimat un interes politicos, însă nu şi dorinţa de a-i oferi o sumă în avans pentru cartea care ar fi urmat să fie scrisă. „Te rog" şi „mulţumesc" încă nu costă nimic, i-a spus băiatului, în timp ce rupea în bucăţi scrisoarea agentului. A spus-o fără prea multă amărăciune şi s-a apucat totuşi să scrie romanul.
Băiatul nu vorbea prea mult. Chipul său era permanent încordat, iar ochii îi erau întunecaţi - de parcă ar fi scrutat mereu un orizont interior sumbru. In bufetele şi la staţiile de benzină unde opreau, era politicos şi nimic mai mult. Părea că nu doreşte să-l scape din ochi pe bărbatul cel înalt şi devenea nervos chiar şi atunci cînd acesta se ducea doar pînă la toaletă. Refuza cu încăpăţînare să vorbească despre oraşul cu numele Jerusalem's Lot, deşi, din cînd în cînd, bărbatul încerca să aducă subiectul în conversaţie. Şi nici nu voia să se uite la ziarele din Portland pe care, uneori, bărbatul le lăsa intenţionat în jur.
Cînd cartea a fost terminată, locuiau într-o căsuţă pe plajă, departe de autostradă şi obişnuiau să înoate deseori în Pacific. Apele lui erau mai calde decît ale Atlanticului; şi mai prietenoase. Nu aveau amintiri. Băiatul a început să se bronzeze.
Deşi aveau bani suficienţi să-şi poată permite trei mese zdravene pe zi şi un acoperiş solid deasupra capului, bărbatul începuse deja să se simtă deprimat şi să aibă îndoieli dacă viaţa pe care o duceau era o viaţă bună. Îi dădea lecţii băiatului; şi băiatul părea a nu simţi lipsa unui sistem educaţional organizat (căci era inteligent şi studios, aşa cum fusese şi bărbatul la vremea lui). Însă nu credea că refuzul de a discuta problemele legate de 'salem's Lot îi făceau vreun bine băiatului. Uneori, noaptea, ţipa în somn şi arunca păturile pe jos.
Sosi o scrisoare de la New York. Agentul bărbatului cel înalt spunea că editura Random House îi oferea 12.000 de dolari în avans şi că era aproape sigură lansarea festivă a cărţii. Era în regulă?
Era.
Bărbatul îşi abandonă slujba de la staţia de benzină şi, împreună cu băiatul, a trecut graniţa.

2

Los Zapatos, denumire care înseamnă „pantofii" (nume ce îi făcea, fără nici un motiv, plăcere bărbatului) era un sătuc aşezat nu departe de ocean. Nu prea erau turişti pe acolo. Drumul de acces nu era bun. Satul nu avea ieşire la ocean (trebuia să mergi cinci mile înspre vest ca să ajungi la el) şi nici nu existau locuri istorice de interes. De asemenea, cîrciuma era infestată cu gîndaci negri şi singura curvă din zonă era o mama-mare de cincizeci de ani.
Afară, acum din Statele Unite, o linişte aproape nepămînteană se pogorîse asupra vieţilor lor. Pe cer zburau puţine avioane, nu existau şosele cu taxă de intrare şi nimeni nu avea maşini electrice de tuns iarba (şi nici nu-şi dorea să aibă vreuna) pe o rază de o sută de mile. Aveau un aparat de radio, dar acesta emitea numai zgomote lipsite de sens; programele de ştiri erau toate în limba spaniolă, pe care băiatul începuse s-o înţeleagă, dar care era - şi va fi întotdeauna - de nedesluşit pentru bărbat. Toată muzica difuzată părea a fi numai operă. Uneori, noaptea, reuşeau să prindă un post de muzică pop din Monterey, întrerupt de accentele turbate ale lui Wolfman Jack, însă transmisia nu era deloc una din cele mai bune. Singurul motor pe care îl auzeau în jur era cel al tractorului străvechi, cu înfăţişare ciudată, al unui ţăran din sat. Cînd bătea vîntul, puteau auzi zgomotul lui stins, ca un sughiţ neregulat, ca un spirit neliniştit. Îşi scoteau apa din fîntînă cu găleata.
O dată sau de două ori pe lună (şi nu întotdeauna împreună) luau parte la slujba ţinută în bisericuţa din localitate. Nici unul nu înţelegea ceremonia, dar se duceau totuşi. Cîteodată bărbatul moţăia în căldura sufocantă, legănat de ritmurile egale şi cunoscute şi de vocile care psalmodiau. Într-o duminică băiatul ieşi pe prispa şubredă din spatele casei, unde bărbatul lucra la un nou roman şi îi spuse şovăitor că a vorbit cu preotul despre posibilitatea de a intra în sînul bisericii. Bărbatul îl aprobă şi apoi îl întrebă dacă ştie suficient de bine limba spaniolă pentru a urma cursurile. Băiatul răspunse că nu crede că acesta ar putea fi un impediment.
O dată pe săptămînă bărbatul făcea un drum de patruzeci de mile ca să cumpere ziarul din Portland, Maine, care întotdeauna era vechi de cel puţin o săptămînă şi uneori era îngălbenit cu urină de cîine. La două săptămîni după ce băiatul îl anunţase despre intenţiile sale, a descoperit un articol referitor la 'salem's Lot şi la un oraş din Vermont, numit Momson. În articol se menţiona şi numele bărbatului cel înalt.
Lăsă ziarul la vedere, fără să nutrească vreo speranţă că băiatul l-ar fi citit. Articolul îl tulbura din mai multe motive. Nu se terminase încă în 'salem's Lot. Aşa se părea.
O zi mai tîrziu, băiatul se apropie de el cu ziarul în mînă, împăturit în aşa fel încît să poată fi observat titlul:
Oraş Fantomă în Maine?
― Mi-e frică, spuse.
― Şi mie îmi este, răspunse bărbatul cel înalt.

3

ORAŞ FANTOMĂ ÎN MAINE?
― de John Lewis -
Reporter la Press-Herald

JERUSALEM'S LOT'- Jerusalem's Lot este un orăşel situat la est de Cumberland şi la 20 de mile nord de Portland. Nu este primul oraş din istoria Americii care să sece, pur şi simplu şi apoi să dispară şi probabil că nici nu va fi ultimul, însă cazul lui este unul din cele mai ciudate întîlnite pînă acum. Oraşele fantomă sînt obişnuite în sud-vestul american, unde comunităţile se dezvoltau aproape peste noapte în jurul zăcămintelor bogate de aur şi argint şi apoi dispăreau la fel de iute, cînd filonul de minereu seca, lăsînd în urmă-le magazine şi hoteluri şi baruri pustii, care putrezeau în gol în liniştea nesfîrşită a deşertului.
In New England, singurul caz asemănător cu abandonarea misterioasă a oraşului Jerusalem's Lot, sau 'salem's Lot, cum îl numesc deseori localnicii, pare a fi fost cel al unui orăşel din Vermont, Momson. În vara lui 1923, Momson a secat şi a dispărut, iar toţi cei 312 locuitori au dispărut o dată cu el. Mai există casele şi cîteva clădiri din central comercial al oraşului, însă nu au mai fost locuite din vara aceea, de acum cincizeci şi doi de ani. Din unele case a fost scos mobilierul, dar majoritatea sînt încă mobilate, de parcă, în mijlocul activităţilor cotidiene, a bătut un vînt mare şi a suflat toţi oamenii de acolo. Într-una din case fusese pusă masa pentru cină, avînd chiar în centrul ei o vază cu flori de multă vreme uscate. În alta, în dormitorul de la etaj, paturile erau făcute, de parcă oamenii de acolo tocmai s-ar fi pregătit de culcare. În magazinul local, un cupon de stofă mucegăită a fost descoperit pe tejghea, iar preţul de 1,22 $ fusese înregistrat la casă. În casa de bani, cercetătorii au găsit 50 de dolari, neatinşi.
Celor din regiune le place să distreze turiştii făcînd aluzii la faptul că oraşul este bîntuit de stafii - şi că acesta, zic ei, este motivul pentru care a rămas nelocuit. Un motiv mai plauzibil este acela că Momson este situat într-un colţ uitat al statului, departe de orice drum principal. Nimic din acest oraş nu îl deosebeşte de o sută de alte oraşe - desigur, cu excepţia dispariţiei subite a locuitorilor săi.
Cam acelaşi lucru poate fi spus şi despre Jerusalem's Lot. La recensămîntul din 1970, 'salem's Lot avea 1.319 locuitori, o creştere de 67 de suflete în cei zece ani trecuţi de la recensămîntul anterior. Este o aşezare întinsă, confortabilă, numită pe scurt, Lot, de foştii săi locuitori, unde aproape niciodată nu s-a întîmplat ceva ieşit din comun. Singurul lucra despre care discutau bătrînii adunaţi periodic în parc şi în jurul focului din Piaţa Agricolă Crossen, era Focul din '51, cînd un chibrit aruncat la întîmplare a declanşat cel mai mare incendiu din istoria statului.
Dacă cineva voia să-şi petreacă liniştit anii de pensie într-un orăşel de ţară, unde nimeni nu se amesteca în treburile altuia şi unde cel mai important eveniment era tombola cu prăjituri organizată de Asociaţia Doamnelor, atunci Lot ar fi fost cea mai bună alegere. Din punct de vedere demografic, recensămîntul din 1970 a indicat o structură cunoscută atît sociologilor, cît şi oricărui vechi locuitor al oricărui orăşel din statul Maine: mulţi bătrîni, destui săraci şi mulţi tineri care părăseau oraşul cu diploma în buzunar şi nu se mai întorceau vreodată.
Dar, acum mai bine de un an, ceva neobişnuit a început să se petreacă în Jerusalem's Lot. Oamenii au început să dispară. Bineînţeles că cea mai mare parte din aceştia nu au dispărut în adevăratul sens al cuvîntului. Fostul şerif al oraşului, Parkins Gillespie, locuieşte în Kittery, împreună cu sora lui. Charles James, proprietarul staţiei de benzină de peste drum de farmacie, conduce acum un atelier de reparaţii în Cumberland. Pauline Dickens s-a mutat în Los Angeles şi Rhoda Curless lucrează la Misiunea Sfîntului Matei din Portland, Lista "nedispariţiilor" ar mai putea continua.
Ce este extrem de ciudat în legătură cu aceşti oameni descoperiţi, este reticenţa - sau incapacitatea - lor unanimă de a vorbi despre Jerusalem's Lot şi despre ce s-a întîmplat acolo, dacă, într-adevăr, s-a întîmplat ceva. Parkins Gillespie s-a uitat indiferent la mine, şi-a aprins o ţigară şi a zis: „Pur şi simplu am hotărît să plec". Charles James pretinde că a fost obligat să plece, deoarece afacerea lui s-a stins o dată cu oraşul. Pauline Dickens, care a fost ani de zile chelneriţă la Excellent Cafe nu a răspuns scrisorii pe care i-am trimis-o. Iar domnişoara Curless refuză să rotească vreun cuvînt despre 'salem's Lot. Unele din dispariţii pot fi explicate prin supoziţii şi puţină muncă de cercetare. Lawrence Crockett, agentul imobiliar din localitate, care a dispărut împreună cu soţia şi fiica lui, a lăsat în urmă-i un număr de afaceri şi tranzacţii de terenuri îndoielnice, inclusiv o operaţiune hazardată referitoare la o bucată de teren din Portland, pe care se construieşte acum Portland Mall şi Centrul Comercial. Soţii Royce McDougall, aflaţi de asemenea printre cei dispăruţi, îşi pierduseră băieţelul la începutul acelui an, aşa că nu mai era nimic care să-i reţină în oraş. Ar putea fi oriunde. Şi alţii pot fi incluşi în această categorie. Teoria Şefului Poliţiei Statale, Peter McFee sună astfel: „Am luat urma multor oameni din Jerusalem's Lot - însă acesta nu este singurul oraş din Maine de unde au dispărut locuitorii. De exemplu, Royce McDougall a plecat după ce a împrumutat bani de la o bancă şi două companii financiare... după părerea mea, era o pasăre de noapte, care s-a hotărît să iasă un timp la iveală. Într-una din zile, anul acesta sau la anul, va folosi una din cărţile de credit pe care le are în portofel şi cei de la departamentul de repunere în posesie vor ateriza pe el cu ambele picioare o dată. În America, persoanele dispărute sînt la fel de banale ca şi plăcinta cu cireşe. Trăim într-o societate motorizată. Oamenii îşi pun totul la bătaie şi se mută o dată la doi-trei ani. Cîteodată uită să lase adresa unde s-au mutat. Mai ales pungaşii."
Şi totuşi, în ciuda cuvintelor încăpăţînate şi practice ale Căpitanului McFee, există încă în Jerusalem's Lot întrebări la care nu s-a răspuns. Au dispărut şi Henry Petrie, împreună cu soţia şi fiul său, iar domnul Petrie, director al Companiei de Asigurări Prudential, nu este ceea ce am numi un pungaş. Antreprenorul de pompe funebre din oraş, bibliotecarul din oraş şi cosmeticianul din oraş se află şi ei în dosarul celor cu adresa necunoscută. Şi lista este tulburător de lungă.
În oraşele învecinate a început deja campania de zvonuri, care constituie întotdeauna preludiul legendei. Se spune că 'salem's Lot este bîntuit de stafii. Se mai spune că uneori se pot vedea lumini colorate care se rotesc în jurul liniilor de înaltă tensiune care intersectează oraşul, şi dacă ai emite ipoteza că locuitorii din Lot au fost răpiţi de un OZN, nimeni nu ar rîde. S-a mai vorbit şi despre un „sabat negru" al unor tineri care practicau magia neagră şi, poate, au atras mînia lui Dumnezeu Însuşi asupra oraşului care poartă numele celui mai sfînt oraş din Ţara Sfîntă. Alţii, cu înclinaţii mai puţin supranaturale, au amintit de tinerii „dispăruţi" în regiunea Houston, Texas, cu trei ani în urmă şi care au fost apoi descoperiţi în nişte gropi comune înspăimîntătoare. Dacă vizitaţi 'salem's Lot, vă puteţi da seama că aceste speculaţii sînt mult exagerate. Nici un magazin nu mai este deschis. Ultimul care şi-a închis porţile în ianuarie a fost farmacia şi dugheana de mărunţişuri a lui Spencer. Magazinul Agricol al lui Crossen, fierăria, magazinul de mobilă al lui Barlow şi Straker, cafeneaua Excellent şi chiar clădirea care adăpostea birourile municipalităţii au uşile acoperite cu scînduri. Noua şcoală elementară este goală şi la fel este şi liceul, construit în 1967 şi în care învăţau copii din trei oraşe. Mobilierul şi cărţile au fost mutate în localuri convenabile din Cumberland, în urma unui referendum care a avut loc în celelalte oraşe din zonă, însă se pare că nici un copil din 'salem's Lot nu va veni la cursuri atunci cînd va începe noul an şcolar. Nu mai există nici un copil; ci doar magazine părăsite, case abandonate, peluze cu iarba neîngrijită, străzi şi alei pustii. Poliţia statului ar dori să localizeze sau, măcar, să primească veşti şi de la alţi locuitori ai oraşului: John Groggins, pastor al Bisericii Metodiste din Jerusalem's Lot; Părintele Donald Callahan, preot în parohia bisericii Sfîntul Andrei; Mabel Werts, văduvă, care deţinea funcţii importante în cadrul bisericii şi în comunitate; soţii Lester şi Harriet Durham, care lucrau împreună la Fabrica de Ţesături Gates; Eva Miller, proprietăreasa pensiunii din oraş...

4

La două luni după apariţia acestui articol, băiatul a fost primit în sînul bisericii. S-a spovedit pentru prima oară şi a mărturisit totul.

5

Preotul satului era un bătrîn cu părul alb şi cu chipul acoperit de o reţea de riduri. Pe obrazul bronzat, ochii îi străluceau surprinzător de lacomi şi plini de viaţă. Erau ochi albaştri, irlandezi. Cînd bărbatul cel înalt sosi acasă la el, preotul stătea pe prispă şi bea ceai. Un alt bărbat, îmbrăcat în costum, cu aspect de orăşean, se afla alături, în picioare. Părul acestuia era pieptănat cu cărare pe mijloc şi pomădat, într-o manieră care amintea de fotografiile-portret din 1890.
Acesta din urmă rosti cu o voce înţepată:
― Sînt Jesus de la rey Munoz. Părintele Gracon m-a rugat să traduc, căci dînsul nu ştie engleza. Părintele Gracon a făcut un mare serviciu familiei mele, despre care nu am libertatea să vorbesc. De asemenea, buzele mele sînt mute şi în privinţa problemei pe care doreşte să o discute acum. Sînteţi de acord?
― Da.
Strînse mîna lui Munoz şi apoi pe cea a lui Gracon. Gracon răspunse în spaniolă şi surîse. Nu mai avea decît cinci dinţi în gură, însă surîsul îi era luminos şi vesel.
― Întreabă: Vreţi o ceaşcă cu ceai? Este ceai verde. Foarte răcoritor.
― Minunat. Mulţumesc.
După schimbul de amabilităţi, preotul spuse:
― Băiatul nu este fiul dumneavoastră.
― Nu.
― Spovedania lui a fost foarte ciudată. De fapt, de cînd sînt preot, nu am auzit niciodată o spovedanie mai ciudată.
― Nu mă mir.
― A plîns, spuse Părintele Gracon, sorbindu-şi ceaiul. Un plîns profund şi cutremurător, venit din străfundurile sufletului. Trebuie să vă pun întrebarea pe care această spovedanie a stîrnit-o în inima mea?
― Nu, spuse bărbatul cel înalt, pe un ton neutru. Nu trebuie. Spune adevărul.
Gracon dădea din cap încă înainte de a fi tradus Munoz, iar trăsăturile chipului său căpătaseră o expresie gravă. Se aplecă înainte, cu mîinile prinse între genunchi şi vorbi mult timp. Munoz îl asculta foarte atent, nelăsînd nici una din emoţii să i se oglindească pe faţă. Cînd preotul isprăvi, Munoz spuse:
― Zice că în lumea asta există multe lucruri stranii. Cu patruzeci de ani în urmă, un ţăran din El Graniones i-a adus o şopîrlă care ţipa ca o femeie. A văzut un bărbat cu stigmate, semnele pasiunii Domnului nostru, şi acestui om îi curgea sînge din mîini şi picioare în Vinerea Patimilor. Spune că acesta este un lucru îngrozitor, un lucru al întunericului. Este important pentru dumneata şi pentru băiat. Mai ales pentru băiat. Îl roade pe dinăuntru. Spune...
Gracon mai rosti cîteva cuvinte.
― Te întreabă dacă înţelegi ce ai făcut în acest Nou Jerusalem.
― Jerusalem's Lot, spuse bărbatul cel înalt. Da, înţeleg.
Gracon vorbi din nou.
― Te întreabă ce ai de gînd să faci.
Bărbatul cel înalt clătina foarte încet din cap.
― Nu ştiu.
Gracon vorbi iarăşi:
― Spune că se va ruga pentru voi.

6

O săptămînă mai tîrziu se trezi din coşmar scăldat în sudoare şi îl strigă pe băiat.
― Mă întorc, spuse.
Băiatul păli.
― Poţi să vii cu mine? îl întrebă bărbatul.
― Mă iubeşti?
― Da. Doamne Dumnezeule, da.
Băiatul izbucni în plîns şi bărbatul îl cuprinse strîns în braţe.

7

Şi totuşi, nu mai putea să adoarmă. Chipuri cunoscute, şi totuşi necunoscute stăteau la pîndă în umbre, învolburîndu-se înspre el ca nişte siluete acoperite de zăpadă; şi cînd vîntul suflă, izbind creanga unui copac de acoperiş, sări din pat.
Jerusalem's Lot.
Închise ochii, îi acoperi cu un braţ şi toate amintirile îi reveniră clare în minte. Aproape că putea să vadă press-papier-ul din sticlă, un glob în interiorul căruia se stîrneşte un viscol minuscul, dacă îl scuturi.
'Salem's Lot...

Partea I
CASA LUI MARSTEN

Nici un organism viu nu poate exista vreme îndelungată, păstrîndu-şi în acelaşi timp facultăţile mentale, în condiţii de realitate absolută; există teorii conform cărora chiar şi ciocîrliile şi greierii visează. Hill House (Casa dintre Dealuri), nebună, stătea singură pe dealurile ei, păstrînd întunericul înlăuntru-i; stătea acolo de optzeci de ani şi s-ar fi putut să mai stea încă optzeci. În ea, pereţii se ridicau înalţi şi drepţi, cărămizile se îmbinau uniform, duşumelele erau rezistente, şi o mînă înţeleaptă zăvorise uşile; numai tăcerea stăpînea lemnul şi piatra Casei dintre Dealuri şi orice ar fi fost ceea ce rătăcea prin ea, rătăcea în solitudine.

SHIRLEY JACKSON
Stafiile din Casa dintre Dealuri

CAPITOLUL UNU
BEN (I)

1

După ce a trecut de Portland, îndreptîndu-se înspre nord pe autostradă, Ben Mears a început să simtă fiorii deloc neplăcuţi ai emoţiei. Era 5 septembrie 1975, şi vara dădea ultimul ei mare bal. Copacii erau o explozie verde, albastrul cerului înalt era blînd şi dulce. La marginea oraşului Falmouth a văzut doi băieţi pe un drumeag paralel cu calea ferată, cu undiţele puse pe umeri, aidoma unor carabine.
Trecu pe prima bandă, încetini viteza la minimum admis pe autostradă şi începu să caute cu privirea orice i-ar fi putut stîrni amintirile. La început nu descoperi nimic, apoi încercă să se întărească în faţa dezamăgirii aproape sigure ce avea să urmeze. Aveai şapte ani atunci. Asta înseamnă că apele au mai curs încă douăzeci şi cinci de ani pe sub pod. Locurile se schimbă. Ca şi oamenii.
Pe atunci nu exista încă autostrada 295, cu patru benzi de circulaţie. Dacă voiai să ajungi la Portland de la Lot, trebuia să mergi pe Şoseaua 12 pînă la Falmouth, apoi pe Şoseaua 1. Vremea mergea înainte.
Încetează cu tîmpeniile.
Însă era greu să înceteze. Era greu să înceteze cînd...
Din senin apăru o motocicletă mare care vîjîi pe lîngă el, pe banda de depăşire. O conducea un puşti îmbrăcat în tricou. In spatele lui, o fată cu jachetă din pînză roşie şi ochelari uriaşi de soare cu lentile din oglindă. I-au tăiat calea puţin cam prea rapid, iar el a reacţionat pripit, apăsînd cu putere pedala de frînă şi acţionînd claxonul cu ambele mîini. Motocicleta a accelerat, rîgîind fum albăstriu din ţeava de eşapament, iar fata făcu înspre el cunoscutul gest tandru cu degetul mijlociu ridicat.
Acceleră şi el, dorindu-şi să fumeze o ţigară. Mîinile îi tremurau uşor. Motocicleta aproape că nu se mai vedea acum, atît de repede mergea. Puştii. Puştii ăştia afurisiţi. Amintirile încercau să-l năpădească, amintiri de dată mai recentă. Le respinse. Nu mai condusese o motocicletă de doi ani. Şi avea de gînd nici să nu mai conducă una vreodată.
Cu coada ochiului surprinse o sclipire roşie în stînga drumului şi, cînd privi într-acolo, se simţi cuprins de un val de bucurie. Recunoscuse locul. Hambarul mare şi roşu se înălţa pe un deal deasupra unui cîmp cu trifoi; şi hambarul avea acoperişul vopsit în alb - chiar de la distanţa aceasta putea desluşi cum razele soarelui se strecurau prin braţele sfîrlezei de vînt instalate pe acoperişul alb. Fusese acolo şi încă mai era acolo şi acum. Părea neschimbată. Poate că totul va fi bine. Apoi, copacii au ascuns privirii şi hambarul şi acoperişul cel alb şi girueta.
Cînd autostrada intra în Cumberland, tot mai multe locuri începură să-i pară cunoscute. Traversa rîul Royal, unde pescuise păstrăvi şi ştiuci mici în copilărie. Trecu pe lîngă un pîlc de copaci printre ramurile cărora surprinse imagini fragmentare ale satului Cumberland. Mai departe se zărea- turnul de apă al Cumberland-ului, cu uriaşa lozincă pictată pe el: „Păstraţi statul Maine nepoluat". Mătuşa Cindy obişnuia să spună că sub această lozincă ar trebui scris şi: „Faceţi donaţii".
Emoţiile de la început îl cuprinseră din nou şi acceleră, căutînd din priviri semnul. Şi acesta apăru, după alte cinci mile, sclipind cu litere verzi, fosforescente:

ŞOSEAUA 12 - JERUSALEM'S LOT - CUMBERLAND

Pe neaşteptate, întunericul puse stăpînire pe gîndurile lui, înăbuşindu-i veselia, aşa cum nisipul înăbuşă flăcările.

20

CASA LUI MARSTEN
Asemenea schimbări bruşte ale stării sale de spirit deveniseră ceva obişnuit de cînd (mintea-i încercă să rostească numele Mirandei, însă nu îi îngădui) se întîmplase tragedia şi ştia cum să le evite, însă bezna de acum pogorîse asupra lui cu o putere atît de sălbatică, încît îl năucise.
Ce făcea acum, întorcîndu-se într-un oraş unde locuise patru ani, pe vremea cînd era copil, şi încercînd să recapete ceva pierdut în mod irevocabil? Ce magie anume se putea aştepta să recîştige mergînd pe drumurile pe care mersese odinioară, în copilărie, drumuri care probabil că acum erau asfaltate şi îndreptate, iar copacii de pe margini au fost tăiaţi şi trotuarele sînt acoperite cu cutii goale de bere aruncate de turişti? Magia dispăruse, fie ea albă sau neagră. Se isprăvise totul în acea noapte, cînd a pierdut controlul motocicletei şi atunci a apărut camionul galben care se apropia se apropia tot mai tare, apoi ţipătul soţiei sale, Miranda, retezat brusc, cînd...
Ieşirea de pe autostradă s-a ivit pe partea dreaptă şi, o clipă, se gîndi să treacă pe lîngă ea, să-şi continue drumul spre Chamberlain sau Lewiston, să se oprească undeva să mănînce şi apoi să se întoarcă, să plece înapoi. Însă unde anume înapoi? Acasă? Ridicol. Dacă exista pentru el aşa ceva, atunci aici era. Chiar dacă numai pentru patru ani în trecut, aici era acasă.
Semnaliza, reduse viteza Citroenului şi urcă pe rampă. Ajuns aproape în vîrful ei, unde rampa autostrăzii se îmbina cu Şoseaua 12 (care în apropierea oraşului devenea Jointer Avenue), ridică ochii înspre linia orizontului. Ceea ce a văzut acolo îl făcu să apese pedalele de frînă cu ambele picioare. Citroenul se cutremură din toate încheieturile şi se opri.
Copacii, înseosebi pini şi molizi, se ridicau în valuri blînde înspre est, părînd a se aglomera pe cer, atît cît puteai cuprinde cu prjvirea. Oraşul nu se putea vedea de aici. Numai copacii şi, departe, unde aceşti copaci atingeau cerul, acoperişul ţuguiat al Casei lui Marsten.
Se holbă fascinat la ea. Emoţii contradictorii îi traversau chipul cu iuţeală caleidoscopică.
― Încă aici, murmură. Dumnezeule!
Îşi privi braţele. Pielea i se făcuse ca de găină.

2

Ocoli intenţionat oraşul, intrînd în Cumberland şi apoi întorcîndu-se în 'salem's Lot prin vest, pe Burns Road. Deja era uimit observînd cît de puţine lucruri se schimbaseră aici. Erau cîteva case noi pe care nu şi le amintea; chiar la intrarea în oraş apăruse circiuma lui Dell şi două cariere de piatră noi. Mulţi dintre buştenii de esenţă tare fuseseră aruncaţi acolo. Însă vechiul semn de tinichea care indica drumul spre groapa de gunoi a oraşului era încă la locul lui, iar strada, nepavată încă, era plină de hîrtoape şi urme adînci de roţi, şi, printr-o spărtură în frunzişul copacilor, se putea vedea Schoolyard Hill, unde pilonii Centralei de Electricitate a statului Maine se înşirau de la nord-vest spre sud-est. Ferma Griffen mai era încă acolo, doar hambarul fusese mărit. Se întreba dacă îşi mai îmbuteliau şi vindeau laptele. Simbolul fusese o vacă surîzătoare desenată sub marca: „Lapte extraordinar de la Fermele Griffen!" Zîmbi. Îşi înmuiase fulgii de porumb în mult lapte din acesta în căsuţa mătuşii Cindy.
O luă la stînga, pe Brooks Road, trecu pe lîngă porţile din fier forjat şi zidul scund din piatră care înconjura Cimitirul Harmony Hill, apoi coborî panta abruptă şi urcă pe partea cealaltă - partea cunoscută sub numele de Marsten's Hill.
În vîrf, drumul nu mai era străjuit de copaci. La dreapta se putea vedea oraşul - era prima oară acum cînd Ben îl cuprindea cu privirea. La stînga, Casa lui Marsten. Opri şi coborî din maşină.
Era aceeaşi. Nici o schimbare, absolut nici una. Era ca şi cînd ar fi văzut-o ieri ultima oară.
Iarba neîngrijită crescuse în curtea din faţă, acoperind dalele vechi, mîncate de geruri, care duceau la pridvor. Greierii ţiuiau în ea, iar lăcustele săreau, descriind parabole dezordonate.
Casa domina oraşul. Uriaşă, complicat construită şi dărăpănată. Ferestrele ii fuseseră acoperite cu şipci bătute la întâmplare, dîndu-i, astfel, aspectul sinistru al tuturor caselor vechi, care au fost mult timp nelocuite. Vopseaua fusese decolorată de vreme, casa fiind îmbrăcată acum într-un cenuşiu uniform. Furtunile smulseseră multe din ţigle şi zăpada spărsese colţul de vest al acoperişului principal, care avea acum un aspect prăbuşit, cocîrjat. Un semn ciuntit de trecere interzisă era bătut în cuie pe stîlpul din partea dreaptă.
Simţi o dorinţă puternică să păşească pe poteca acoperită cu - iarbă, pe lîngă greierii şi lăcustele care ar fi făcut tumbe pe lîngă pantofii lui, să urce în pridvor şi să privească printre scîndurile bătute la întîmplare peste ferestre. Să arunce o privire în hol sau în camera din faţă. Poate chiar să încerce uşa. Şi, dacă nu era încuiată, să intre.
Înghiţi greu şi se holbă la casă, hipnotizat, aproape. Casa se holbă înapoi la el cu indiferenţă imbecilă.
Să mergi pe coridor, în nări cu mirosul de tencuială umedă şi tapet mucegăit, iar şoarecii să se zbenguiască prin ziduri. Trebuie să mai fie încă o mulţime de boarfe împrăştiate pe acolo şi ai putea să iei ceva, un presse-papier, poate, şi să-l pui în buzunar. Apoi, la capătul coridorului, în loc să mergi înainte, în bucătărie, poţi să faci la stînga şi să urci scările, zgîriind cu picioarele varul care s-a cernut din tavan de-a lungul anilor. Erau paisprezece trepte, exact paisprezece. Însă cea din vîrf era mai mică, de parcă ar fi fost special adăugată pentru a evita numărul nefast. Ajuns sus, te afli pe un coridor mai mic şi priveşti spre uşa închisă de la capătul lui. Şi dacă te îndrepţi spre ea, în timp ce priveşti parcă din afară cum uşa se apropie de tine şi devine tot mai mare, îţi poţi întinde mîna spre clanţa din argint, lipsită de luciu...
Se îndepărtă de casă iar printre buzele întredeschise îi scăpă un şuierat uscat. Nu încă. Poate mai tîrziu, însă nu acum. Acum era suficient să ştie că totul mai era încă acolo. Şi că l-a aşteptat, îşi puse mîinile pe capota maşinii şi privi oraşul. Acolo putea afla cine se ocupa de Casa lui Marsten şi ar putea, eventual, să o închirieze. Şi-ar putea amenaja biroul în bucătărie, iar dormitorul, în salonaşul din faţă. Insă nu va urca la etaj.
Decît dacă era absolut necesar.
Se urcă în maşină, o porni şi începu să coboare dealul, spre Jerusalem's Lot.

CAPITOLUL DOI
SUSAN (I)

1

Stătea pe o bancă în parc, cînd îşi dădu seama că fata îl observa cu atenţie. Era foarte drăguţă. Părul blond şi-l ţinea prins cu o eşarfa din mătase. Citea o carte, însă alături de ea se aflau un caiet de schiţe şi ceva care semăna cu un creion de cărbune. Era marţi, 16 septembrie, prima zi de şcoală şi parcul se golise ca prin farmec de elementele mai gălăgioase. Rămăseseră doar cîteva mame cu bebeluşii lor, cîţiva bătrîni, aşezaţi lîngă monumentul eroilor din război şi fata aceasta de pe banca din umbra pestriţă a unui ulm bătrîn şi noduros.
Ea ridică ochii şi îl văzu. Pe chip i se aşternu o expresie de uimire şi îndoială. Se uită la cartea pe care o ţinea în mîini; privi la el din nou şi dădu să se ridice; se răzgîndi; se ridică; se aşeză iarăşi.
Se ridică el şi şi se îndreptă spre ea, tot cu o carte în mînă, un western broşat.
― Bună, spuse amabil. Ne cunoaştem?
― Nu, zise ea. Adică... eşti Benjamin Mears, aşa-i?
― Aşa-i.
Îşi arcui sprîncenele.
Ea începu să rîdă nervos, fără să-i întîlnească decît în treacăt privirea, în încercarea de a descifra barometrul intenţiilor lui. Era evident că nu era obişnuită să stea de vorbă cu bărbaţi străini în parc.
― Am crezut că văd o stafie.
Ridică volumul pe care îl ţinea în poală. El observă că pe partea opusă cotorului, paginile purtau ştampila „Biblioteca Publică - Jerusalem's Lot". Cartea era Air Dance, al doilea roman al său. Ea îi arătă fotografia lui pe supracopertă, fotografie veche deja de patru ani. Chipul său avea trăsături adolescentine şi era înfiorător de serios - ochii erau două diamante negre.
― Din asemenea începuturi lipsite de importanţă se nasc dinastiile, spuse el.
Deşi era o remarcă glumeaţă, aruncată la întîmplare, cuvintele au răsunat straniu, ca o profeţie. În spatele lor, cîtiva copii care de-abia învăţaseră să umble se bălăceau fericiţi în bazin şi una din mame îi spunea lui Roddy să nu-şi mai împingă sora atît de sus. Cu toate acestea sora zbura în leagăn, cu fustiţa zbătîndu-i-se, încercînd să atingă cerul. Această clipă şi-a reamintit-o el peste ani, de parcă fusese tăiată o felie mică din tortul timpului. Dacă nu se aprinde nimic între doi oameni, un asemenea moment pur şi simplu îşi regăseşte locul în ruinele amintirii.
Atunci ea izbucni în rîs şi îi întinse cartea.
― Vrei să-mi dai un autograf, te rog?
― Pe o carte de la bibliotecă?
― O s-o cumpăr de la ei şi apoi o s-o înlocuiesc.
Găsi un creion mecanic în buzunar, deschise cartea la a doua pagină şi o întrebă:
― Cum te cheamă?
― Susan Norton.
Scrise repede, fără să gîndească: Pentru Susan Norton, cea mai drăguţă fată din parc. Cu simpatie, Ben Mears. Adăugă şi data sub semnătură.
― Acum va trebui s-o furi, spuse, înapoindu-i-o. Din păcate Air Dance nu se mai tipăreşte.
― Voi mai găsi un volum la anticarii din New York.
Şovăi, şi de această dată îl privi mai mult în ochi:
― E o carte nemaipomenit de bună.
― Mulţumesc. Cînd mă uit la ea, mă întreb cum de a fost publicată.
― Te uiţi des la ea?
― Mda, însă încerc să mă las.
Ea îi surîse şi amîndoi au izbucnit în rîs şi aşa lucrurile au devenit mai naturale. Mai tîrziu s-a gîndit cît de uşor, s-a întîmplat totul, cît de blînd. Însă gîndul acesta nu a fost niciodată uşor de suportat. Aducea cu sine ideea de destin, deloc orb, ci echipat bine cu intenţii de a-i măcina pe bieţii muritori neajutoraţi între uriaşele pietre de moară ale universului, pentru a coace o pîine necunoscută.
― Am citit şi Conway's Daughter. Mi-a plăcut. Bănuiesc că astfel de lucruri ţi se spun tot timpul.
― Aproape niciodată, răspunse el cu sinceritate.
Şi Mirandei îi plăcuse Conway's Daughter, însă mulţi dintre prietenii săi nu au vrut să-şi exprime nici o părere, iar majoritatea criticilor abia dacă au luat-o în seamă. Recenziile au fost făcute de mîntuială. Asta este. Aceasta era raţiunea de a fi a criticilor. Nu mai era acţiune. Totul era onanie.
― Ei bine, mie mi-a plăcut.
― Ai citit ultima apariţie?
― Billy Said Keep Going? încă nu. Domnişoara Coogan de la farmacie zice că este destul de scabroasă.
― Pe dracu', e aproape puritană, spuse Ben. Limbajul este dur şi colorat, însă atunci cînd povesteşti despre băieţi ne-educaţi de la ţară, nu poţi să... uite ce e, hai să-ţi iau o îngheţată, sau ce vrei. Mie mi s-a făcut poftă să mănînc una.
Ea îi cercetă privirea a treia oară. Apoi surîse cu căldură:
― Sigur, mi-ar face plăcere. Cele mai bune sînt la Spencer.
Aşa a început totul.

2

― Aceea e domnişoara Coogan?
Întrebarea o puse Ben, pe un ton scăzut. Se uita la o femeie înaltă şi uscăţivă, care purta un şorţ roşu din nylon peste uniforma albă. Părul, albăstriu de la eau d'argent-ul cu care se limpezise, era aranjat în valuri care sugerau treptele unei scări.
― Ea este. Are un cărucior pe care îl duce la bibliotecă în fiecare seară de joi. Completează fişe de rezervă cu kilogramele şi o înnebuneşte pe domnişoara Starcher.
Stăteau cocoţaţi pe scaunele înalte, îmbrăcate în piele roşie, din jurul tejghelei. El sorbea un sirop de ciocolată; al ei era din căpşuni. Magazinul lui Spencer era folosit şi drept autogara pentru cursele locale şi, astfel, printr-o arcadă demodată, împodobită cu spirale, puteau observa sala de aşteptare, unde un tînăr singuratic, în uniformă albastră de aviator, stătea mohorît, cu valiza între picioare.
― Nu pare prea fericit că pleacă, acolo unde o fi plecînd, nu? spuse ea, urmărindu-i privirea.
― Îmi închipui că i s-a terminat permisia, zise Ben. Acum, gîndi el, o să mă întrebe dacă am făcut armata.
Dar, în loc de aceasta:
― Într-una din zilele astea, o să iau şi eu autobuzul de 10,30. Adio, 'salem's Lot. Probabil că o să fiu şi eu tot atît de ursuză ca şi puştiul ăsta.
― Unde vrei să pleci?
― Cred că la New York. Să aflu dacă sînt în stare să-mi cîstig singură pîinea.
― De ce nu încerci aici?
― În Lot? Iubesc acest oraş. Problema însă o constituie părinţii mei. Ar încerca tot timpul să se amestece în viaţa mea şi n-aş suporta asta. Iar oraşul nu prea are ce oferi unei tinere care vrea să facă o carieră.
Ridică din umeri şi îşi înclină capul ca să apuce paiul din pahar. Gîtul îi era bronzat, muşchii netezi şi armonioşi. Purta o bluză imprimată în multe culori, prin care se ghicea o siluetă frumoasă.
― Şi ce vrei să faci?
Ridică din nou din umeri:
― Am obţinut licenţa la Universitatea din Boston... nu valorează nici măcar cît hîrtia pe care este tipărită. Arte -principal, engleză - secundar. Cu asta mă încadrez clar în categoria idioţilor educaţi. Nu sînt pregătită nici măcar să decorez un birou. Colegele mele de liceu au acum slujbe grase de secretare. Eu personal n-am reuşit să trec de primele cursuri de dactilografie.
― Şi atunci?
― Oh... poate că mă voi angaja la o editură, zise ea pe un ton nehotărît. Sau la vreo revistă... poate la o agenţie de publicitate. Acolo unde este nevoie de cineva în stare să deseneze la comandă. Pot să fac asta. Am o mapă cu desene.
― Ai şi oferte?
― Nu... nu. Dar...
― Nimeni nu se duce la New York fără oferte, spuse. Crede-mă. O să-ţi toceşti tălpile degeaba.
Surise tulburată:
― Cred că tu trebuie să ştii mai bine.
― Ţi-ai vîndut vreo lucrare aici?
― O, da.
Izbucni în rîs.
― Cea mai mare vînzare de pînă acum a fost la Cinex Corporation. Au deschis un cinematograf cu trei săli în Portland şi mi-au cumpărat douăsprezece tablouri pe care să le agate în hol. Mi-au plătit şapte sute de dolari. Aşa mi-am cumpărat masinuta.
― Trebuie să-ţi iei o cameră la un hotel în New York, spuse el, şi, timp de o săptămînă, sau poate mai mult, să vizitezi redacţia fiecărei reviste sau edituri şi să le arăţi desenele din mapă. Fixează-ţi întîlnirile cu şase luni înainte, pentru ca redactorii şi tipii ăia de la personal să nu aibă nimic pe agendă. Dar, pentru numele lui Dumnezeu, nu alerga prin metropolă după cîini cu covrigi în coadă.
― Dar tu? îl întrebă, lăsînd paiul şi amestecînd îngheţata cu linguriţa. Ce cauţi în înfloritoarea comunitate a oraşului Jerusalem's Lot, statul Maine, populaţie 1.300 de suflete?
Ridică uşor din umeri:
― Încerc să scriu un roman.
Dintr-o dată chipul i se lumină de emoţie şi neastîmpăr:
― În Lot? Despre ce? De ce aici? Eşti...
O privi cu gravitate:
― Dai îngheţată pe tine.
― O, aşa e. Scuză-mă.
Şterse paharul cu un şerveţel.
― Ascultă, n-am vrut să fiu indiscretă. De obicei nu sînt atît de guralivă.
― Nu-i nevoie să-ţi ceri scuze, spuse Ben. Tuturor scriitorilor le place să vorbească despre cărţile lor. Cîteodată, noaptea cînd stau întins în pat, îmi închipui cum ar arăta un interviu de-al meu pentru revista Playboy. Pierdere de timp. Iau interviuri numai autorilor ale căror cărţi sînt populare în centrele universitare.
Tînărul în uniformă de aviator se ridică. Un autobuz Greyhound tocmai trăgea în faţa autogării, cu frînele scîrţîind amarnic.
― Cînd eram copil am locuit patru ani în 'salem's Lot. Pe Burns Road. 
― Burns Road? Acum nu mai e nimic acolo, decît mlaştina şi un cimitir micuţ. I se spune Harmony Hill.
― Am locuit cu mătuşa mea, Cindy. Cynthia Stowens. Tatăl meu murise, înţelegi, şi mama mea a trecut printr-o... printr-un fel de depresie nervoasă. Aşa că m-a expediat la mătuşa Cindy pînă îşi revenea în fire. Cam la o lună după marele incendiu, mătuşa Cindy m-a îmbarcat într-un autobuz cu destinaţia Long Island, unde locuia mama.
Îşi privi chipul în oglinda din spatele barului.
― Am plîns cînd m-am despărţit de mama şi am plîns cîad m-am despărţit de mătuşa Cindy şi de Jerusalem's Lot.
― M-am născut în anul incendiului, spuse Susan. Cel mai important eveniment care s-a petrecut vreodată în oraşul ăsta şi eu am dormit tot timpul.
Ben rîse:
― Înseamnă că eşti cu şapte ani mai mare decît am crezut în parc.
― Aşa ai crezut?
Păru încîntată:
― Mulţumesc... cred că este un compliment. Casa mătuşii tale a ars cu siguranţă.
― Da, spuse el. Noaptea aceea este una din amintirile mele cele mai clare. La uşă au venit nişte oameni cu pompe în spate şi ne-au spus că trebuie să plecăm. Era extraordinar de palpitant. Mătuşa Cindy se învîrtea de colo-colo, fără rost, lua lucruri din casă şi le încărca în maşină. Isuse, ce noapte!
― Era asigurată?
― Nu, însă casa era închiriată şi am reuşit să punem aproape toate lucrurile de valoare în maşină, cu excepţia televizorului. Am încercat să-l ridicăm, dar n-am putut nici măcar să-l clintim. Era un Video King cu ecran de 20 de centimetri şi cu o singură lupă pusă peste tubul catodic. Crimă pentru ochi. Oricum, nu aveam decît un canal - o grămadă de muzică country, reportaje din agricultură şi emisiunea cu Kitty Clovnul.
― Şi te-ai întors ca să scrii o carte, se minună ea.
Ben nu răspunse imediat. Domnişoara Coogan deschidea cartuşe cu ţigări şi aşeza pachetele pe etajera de lingă casă. Farmacistul, domnul Labree, se agita în spatele tejghelei înalte cu medicamente, ca o stafie îngheţată. Puştiul în uniformă de aviator stătea lîngă uşa care ducea la autobuz, aşteptînd să se întoarcă şoferul de la toaletă.
― Da, spuse Ben.
Se întoarse şi o privi, pentru prima oară, drept în ochi. Era foarte drăguţă. Avea ochi albaştri, inocenţi, şi o frunte înaltă, neridată şi bronzată.
― Oraşul acesta reprezintă copilăria ta? o întrebă.
― Da.
Dădu din cap, aprobator:
― Atunci ştii ce simt. Eram copil cînd am locuit în 'salem's Lot şi mă obsedează şi pe mine. Cînd m-am întors, aproape că era să-l ocolesc, căci mi-a fost teamă să nu se fi schimbat.
 ― Aici nu se schimbă nimic, zise ea. Nu prea mult.
― Obişnuiam să mă joc de-a războiul la mlaştină cu puştii Gardener. De-a piraţii, la heleşteu. De-a „capturează steagul" şi de-a v-aţi ascunselea în parc. După ce am plecat de la mătuşa Cindy, am cutreierat cu mama din oraş în oraş. S-a sinucis cînd aveam paisprezece ani, însă praful fermecat al copilăriei se scuturase din gîndurile mele cu mult înainte de asta. Ce mai rămăsese se găsea aici. Şi încă mai este aici. Oraşul nu s-a schimbat atît de mult. Cînd îl priveşti de pe Jointer Avenue, e ca şi cînd te-ai uita printr-o pojghiţă de gheaţă - ca cea formată pe apa din găleată în noiembrie. Pe care o desprinzi mai întîi de pe margine - şi priveşti prin ea la copilăria ta. Este ondulată şi tulbure şi în unele locuri nu duce nicăieri. Însă ce a mai rămas este încă aici. 
Se opri, derutat. Tocmai ţinuse un discurs.
― Vorbeşti ca în cărţile tale, spuse ea, cu veneraţie, parcă. El izbucni în rîs:
― Niciodată n-am mai vorbit aşa. Nu cu glas tare.
― Ce ai făcut după ce mama ta s-a... după ce a murit?
― Am umblat de colo-colo, spuse scurt. Mănîncă-ti îngheţata.
Aşa făcu.
― Sînt şi lucruri care s-au schimbat, spuse, după o vreme. Domnul Spencer a murit.Îl ţii minte?
― Sigur. În fiecare joi seara, mătuşa Cindy venea în oraş să-şi facă cumpărăturile la magazinul lui Crossen şi mă trimitea aici să beau o bere de rădăcini. Pe vremea aceea se făcea reducere la preţuri şi aveau bere de rădăcini Rochester, adevărată.Îmi dădea cîte un bănuţ înfăşurat în batistă.
― - Costa zece cenţi, pe vremea mea. Îţi aminteşti ce spunea?
Ben îşi cocîrjă umerii, îşi răsuci o mînă ca să semene cu o gheară bolnavă de artrită şi îşi schimonosi un colţ al gurii într-un rînjet paralitic:
― Vezica, şopti. Berile astea de rădăcini o să-ti distrugă vezica, gagiule.
Hohotele ei de rîs se ridicară înspre ventilatorul care se învîrtea leneş deasupra capetelor lor. Domnişoara Coogan îsi ridică bănuitoare privirea.
― Perfect! Doar că mie îmi zicea „gagicuţo".
Se priviră încîntaţi.
― Spune, ai vrea să mergem diseară la un film? o întrebă.
― Mi-ar face plăcere.
― Care-i cel mai apropiat cinematograf?
Chicoti:
― Cinex, din Portland. Unde holul este decorat cu tablourile nemuritoare ale lui Susan Norton.
― Unde altundeva? Cel fel de filme îţi plac?
― Palpitante, cu urmăriri de maşini.
― Bine. Ţii minte cinematograful Nordica? Era aici, în oraş.
― Sigur că mi-l aduc aminte. L-au închis în 1968. Cînd eram la liceu mergeam acolo cu prietenul meu şi cu încă o pereche. Dacă filmul era prost, aruncam în ecran cutiile de la floricelele de porumb.
Chicoti iarăşi:
― De obicei dădeau filme proaste.
― Ţin minte că dădeau nişte seriale vechi. Omul Rachetă, întoarcerea Omului Rachetă. Crash Callahan şi Voodoo, Zeul Morţii.
― Asta a fost înainte să merg eu la cinema.
― Ce s-a întîmplat cu cinematograful?
― Acolo se află acum birourile agenţiei imbbiliare a lui Larry Crockett, zise ea. Cred că l-a ucis cinematograful în aer liber din Cumberland. Şi televiziunea.
Tăcură o clipă, fiecare cu propriile-i gînduri. Ceasul din autogara arăta 10,45 dimineaţa.
Rostiră în acelaşi timp:
― Ţii minte...
Se priviră; şi de data asta, domnişoara Coogan se uită la amîndoi cînd hohotele de rîs răsunară în magazin. Chiar şi domnul Labree se uita în direcţia lor.
Au mai sporovăit cam un sfert de oră, pînă cînd Susan îi spuse, fără tragere de inimă, că are nişte comisioane de făcut, dar, da, se pot întîlni la 7,30. Cînd se despărţiră, pornind în direcţii opuse, amîndoi erau uluiţi, gîndindu-se la felul natural şi lin în care coincidenţa a făcut ca vieţile lor să se întretaie.
Ben hoinări pe Jointer Avenue, oprindu-se la colţul Străzii Brook să arunce o privire la Casa lui Marsten. Îşi aminti cum marele incendiu din 1951 ajunsese pînă în curtea ei, înainte ca vîntul să se schimbe.
Gîndi: Poate că ar fi trebuit să ardă. Poate că ar fi fost mai bine.

3 

Nolly Gardener ieşi din clădirea Primăriei şi se aşeză pe trepte lîngă Parkins Gillespie, tocmai la timp pentru a vedea cum Ben şi Susan intrau în magazinul lui Spencer. Parkins fuma un Pall Mall şi-şi curăţa cu un briceag unghiile îngălbenite.
― Ăsta-i scriitorul ăla, nu? întrebă Nolly.
― Mda.
― Nu-i aia Susie Norton care-i cu el?
― Mda.
― Interesant, spuse Nolly şi-şi săltă cureaua de la uniformă. Steaua de ajutor de şerif îi sclipea plină de importanţă pe piept. O ceruse unei reviste care publica povestiri poliţiste; oraşul nu oferea insigne adjuncţilor şefilor de poliţie. Parkins avea insignă, însă o purta în portofel, lucru pe care Nolly nu fusese niciodată în stare să-l înţeleagă. Sigur că toată lumea din Lot ştia că el era şeful poliţiei, însă tradiţia trebuia respectată. Mai exista şi răspunderea. Cînd eşti ofiţer al legii, trebuie să te gîndeşti la amîndouă. Şi Nolly se gîndea la ele deseori, deşi era ajutor de şerif doar cu jumătate de normă.
Briceagul lui Parkins alunecă şi îi tăie buricul degetului mare.
― Rahat, spuse el cu blîndeţe.
― Crezi că'e scriitor adevărat, Park? 
― Sigur că este. Are trei cărţi chiar în biblioteca noastră.
― Adevărate sau născocite?
― Născocite. 
Parkins lăsă briceagul şi oftă.
― Lu' Floyd Tibbits n-o să-i convină că un tip se întîlneşte cu femeia lui.
― Nu sînt căsătoriţi, spuse Parkins. Şi ea e majoră.
― Lu' Floyd n-o să-i convină.
― Floyd poa' să se cace în pălărie şi s-o poarte cu cozorocul la spate, dinspre partea mea, zise Parkins.
Stinse ţigara pe treaptă, scoase o cutiuţă din buzunar, puse chiştocul înăuntru şi cutiuţa înapoi în buzunar.
― Unde stă tipu' ăla, scriitoru'?
― La Eva, spuse Parkins. Îşi examina atent degetul tăiat. Acum cîteva zile se uita la Casa lui Marsten. Avea o expresie ciudată.
― Ciudată? Cum adică?
― Ciudată şi atît.
Parkins îşi scoase ţigările. Se simţea bine şi încălzit în bătaia soarelui.
― După aia s-a dus la Larry Crockett. A vrut s-o închirieze.
― Casa lu' Marsten?
― Mda.
― Ce-i cu el? E nebun?
― S-ar putea.
Parkins alungă o muscă de pe genunchiul său stîng şi o urmări cum bîzîie mai departe în dimineaţa strălucitoare.
― Bătrînul Larry Crockett a cam avut treabă în ultima vreme. Am auzit că a vîndut spălătoria comunală. A vîndut-o cam de multişor, de fapt.
― Ce, spălătoria aia veche?
― Mda.
― Ce să facă cineva cu ea?
― Habar n-am.
― Ei, Nolly se ridică şi-şi săltă din nou cureaua. Cred c-o să dau o raită prin oraş.
― Foarte bine faci, spuse Parkins, şi-şi aprinse o altă ţigară.
― Vii şi tu?
― Nu. Cred că o să mai stau puţin aici.
― Bine. La revedere.
Nolly coborî treptele, întrebîndu-se (nu pentru prima oară) cînd se va hotărî Parkins să iasă la pensie şi astfel el, Nolly, să poată lucra cu normă întreagă. Şi cum, pentru Dumnezeu, puteai descoperi crime şi asasini stînd pe treptele Primăriei.

Parkins îl urmări cum se îndepărtează, cu un sentiment de uşurare. Nolly era băiat bun, însă era îngrozitor de nerăbdător, îsi scoase iar briceagul, îl deschise şi începu din nou să-şi cureţe unghiile.

4

Jerusalem's Lot a fost întemeiat în 1765 (două sute de ani mai tîrziu şi-a sărbătorit bicentenarul cu artificii şi o paradă în parc; costumul de prinţesă indiană al micuţei Debbie Forester a luat foc de la o scînte'ie şi Parkins Gillespie a fost obligat să arunce şase indivizi în pîrnaia orăşenească pentru beţie), cu cincizeci şi cinci de ani înainte ca Maine să fie proclamat stat, în urma înţelegerii de la Missouri.
Oraşul şi-a căpătat numele straniu, ca rezultat al unei întîmplări destul de prozaice. Unul din primii locuitori ai regiunii era un fermier aspru şi neîndemînatic, pe nume Charles Belknap Tanner. Creştea porci, iar pe una din cele mai mari scroafe ale sale o chema Jerusalem. Într-o zi, la vremea mesei, Jerusalem a scăpat din coteţ, a fugit în pădurea din apropiere şi s-a sălbăticit. Ani de zile după această întîm-plare, Tanner îi avertiza pe copii "să nu calce pe proprietatea sa, astfel: sprijinit peste poartă, croncănea la ei pe tonuri sinistre: „Feriţi-vă de terenul lu’ Jerusalem, dacă nu vreţi să vă scoată maţele din burtă!". Avertismentul a avut efectul scontat, iar numele s-a păstrat. Întîmplarea nu dovedeşte mare lucru, decît că în America pînă şi un porc poate aspira la nemurire.
Strada principală, cunoscută la început sub numele de Portland Post Road, a fost apoi botezată în 1896 după Elias Jointer. Jointer, membru al Congresului American timp de şase ani (pînă la moartea sa, provocată de sifilis, la vîrsta de cincizeci şi opt de ani), a fost cea mai mare personalitate cu care s-a putut mîndri oraşul - cu excepţia lui Jerusalem, porcul, şi a lui Pearl Ann Butts, care a fugit la New York în 1907 şi a intrat în trupa lui Ziegfeld.
Strada Brock intersecta punctul mort al lui Jointer Avenue în unghi drept, iar oraşul avea aproape forma unui cerc, (deşi puţin turtit la est, unde hotarul îl constituiau meandrele Rîului Royal). Pe hartă, cele două drumuri principale dădeau oraşului un aspect telescopic.
Sfertul de arc dinspre nord-vest se numea Jerusalemul de nord, secţiunea cea mai împădurită a oraşului. Era zona muntoasă, deşi nu-i părea nimănui prea muntoasă, decît, poate, unui locuitor din Vestul Mijlociu. Dealurile bătrîne şi obosite, cu aspect de fagure din cauza drumurilor vechi tăiate în ele, coborau blînd înspre oraşul însuşi. Casa lui Marsten se înălţa pe ultimul din aceste dealuri.
Sfertul dinspre nord-est era în mare parte cîmp deschis - fîn şi lucerna. Aici curgea Rîul Royal, un rîu bătrîn şi el, care îşi tăiase malurile aproape de fund. Curgea pe sub Podul de pe Strada Brock şi se îndrepta înspre nord în arcuri strălucitoare, dar nespectaculoase, pînă cînd pătrundea în ţinutul de dincolo de limitele nordice ale oraşului, acolo unde sub pătura subţire de pămînt se afla granit solid. Aici, de-a lungul milioanelor de ani, cioplise stînci de şaptesprezece metri înălţime. Copiii numeau acest loc Drunk's Leap (Saltul Beţivanului), căci, cu cîţiva ani în urmă, Tommy Rathbun, fratele alcoolic al lui Virge Rathbun, se prăbuşise peste muchea stîncoasă a malului, în timp ce, împleticindu-se, căuta un loc unde să se poată uşura. Rîul Royal alimenta oraşul Androscoggin, poluat din cauza fabricii de acolo, însă el nu a fost niciodată poluat; singura industrie cu care oraşul Lot s-a putut lăuda vreodată a fost un joagăr, demult închis. În lunile de vară, pescarii care îşi aruncă undiţele de pe Podul de pe Strada Brock constituiau o imagine obişnuită. Şi erau rare zilele acelea cînd nu se prindea nimic din Rîul Royal.
Sectorul dinspre sud-est era şi cel mai drăguţ. Terenul se ridica din nou, însă aici nu existau urmele urîte ale incendiului sau pămîntul pîrjolit care este moştenirea incendiului. Terenul de pe ambele părţi ale lui Griffen Road era deţinut de Charles Griffen, care avea' cea mai mare lăptărie de la sud de Mechanic Falls şi de pe Schoolyard Hill se putea vedea hambarul gigantic al lui Griffen, cu acoperişul lui de aluminiu sclipind în soare, ca un heliograf monstruos. Mai erau şi alte ferme în regiune şi multe case fuseseră cumpărate de funcţionarii care făceau naveta, fie la Portland, fie la Lewiston. Uneori, toamna, dacă te urcai pe Schoolyard Hill, puteai simţi mireasma pătrunzătoare a frunzelor şi a. resturilor de cîmp arse şi vedeai, redus la dimensiuni de jucărie, camionul Pompierilor Voluntari din 'salem's Lot, pregătit să intervină dacă situaţia scăpa de sub control. Aceşti oameni învăţaseră extrem de bine lecţia din 1951.
În zona de sud-vest începuseră să apară rulotele, împreună cu tot ceea ce le însoţeşte, ca o centură de asteroizi: rable pe butuci, leagăne din anvelope atîrnate de funii roase, cutii goale de bere strălucind pe marginea drumului, bulendre zdrenţuite atîrnate la uscat de frînghii legate între stîlpi puşi la întîmplare, mirosul stătut al apei de canalizare, ridicîndu-se din rezervoarele septice instalate în grabă. Casele din cartierul Bend erau rude de sînge cu şoproanele, însă cîte o antenă sclipitoare mijea din aproape fiecare dintre ele, iar marea majoritate a televizoarelor erau color, cumpărate pe credit de la magazinele Grant sau Sears. Terenul din jurul barăcilor şi rulotelor era de obicei împînzit cu copii, jucării, furgonete, snowmobile şi motociclete. Cîteva rulote erau bine întreţinute, însă în general, curăţenia părea a fi o bătaie de cap prea mare. Păpădiile şi buruienile îţi ajungeau pînă la gleznă. La ieşirea din oraş, acolo unde Strada Brock devenea Drumul Brock, era circiuma lui Dell, unde o formaţie de rock-and-roll cînta în zilele de vineri şi un grup de muzică country cînta sîmbetele. Localul arsese pînă la temelie în 1971 şi fusese reconstruit. Pentru majoritatea cowboy-lor şi a prietenelor lor acesta era un loc unde mergeau ca să bea o bere sau ca să se încaiere.
Aproape toate liniile telefonice erau cuplate cîte două, cîte patru sau cîte şase, şi astfel oamenii găseau întotdeauna cîte ceva de bîrfit. În toate oraşele mici, scandalul fierbe la foc mic în permanenţă, aşa, ca fasolea mătuşii tale, Cindy. Cartierul Bend era izvorul celor mai multe scandaluri, însă, din cînd în cînd, cîte o persoană, cu un statut social mai ridicat, mai adăuga condimente uriaşului cazan al comunităţii.
Oraşul se gospodărea singur şi, deşi încă din 1965 se purtau discuţii despre adoptarea formei de conducere constînd din consiliul orăşenesc cu întruniri publice bianuale pentru discutarea bugetului, ideea nu a cîştigat aderenţi. Oraşul nu se dezvolta prea rapid pentru ca modul vechi de conducere să constituie un impediment, deşi democraţia lui greoaie îi făcea pe noii veniţi să-şi dea, exasperaţi, ochii peste cap. Existau trei funcţionari municipali, şeful poliţiei, un funcţionar însărcinat cu ajutorarea săracilor, un ofiţer al stării civile (ca să-ţi înmatriculezi maşina trebuia să ajungi pe Strada Taggart Stream şi să înfrunţi doi cîini răi liberi în curte) şi directorul şcolii. Departamentul Pompierilor Voluntari primea în fiecare an o alocaţie simbolică de trei sute de dolari, însă de fapt era mai mult un club pentru pensionari. Căpătau o cantitate suficientă de emoţii în anotimpul arderii frunzelor şi se grozăveau tot restul anului. Nu exista nici un Departament al Lucrărilor Publice, deoarece nu existau conducte publice de apă, conducte de gaz, canalizare sau reţele de înaltă tensiune. Stîlpii Centralei Electrice Maine tăiau oraşul în diagonală de la nord-vest înspre sud-est, făcînd o rană adîncă în pădure, lată de aproape cincizeci de metri. Unul din aceşti stîlpi se înălţa în apropierea Casei lui Marsten, decupat în orizont ca o santinelă venită din alte lumi.
'Salem's Lot avea cunoştinţă de războaie şi incendii şi crize guvernamentale numai din ştirile lui Walter Cronkite la televizor. O, da, băiatul lui Porter a fost omorît în Vietnam şi fiul lui Claude Bowie s-a întors cu o proteză mecanică în locul piciorului - a călcat pe o mină - însă a reuşit să găsească de lucru la poştă, unde îl ajuta pe Kenny Danles, şi asta era o rezolvare perfectă. Copiii purtau părul mai lung şi nu-l pieptănau atît de grijuliu ca taţii lor, dar parcă nimeni nu mai observa. Cînd au aruncat regulamentul şcolar pe fereastra liceului, Aggie Corliss a scris o scrisoare către revista Ledger din Cumberland, însă Aggie scria scrisori către Ledger în fiecare săptămînă, de ani de zile, mai ales despre nocivitatea alcoolului şi despre miracolul de a-L accepta pe Isus Hristos în inima ta drept salvatorul tău personal.
Cîţiva puşti se drogau. Frank, băiatul lui Horace Kilby, s-a prezentat în august în faţa Judecătorului Hooker şi a primit o amendă de cincizeci de dolari (judecătorul a acceptat ca amenda să fie plătită din profiturile proprii). Însă alcoolul era o problemă mult mai gravă. De cînd optsprezece ani devenise vîrsta legală la care puteai cumpăra băutură, o mulţime de copii se îngrămădeau la circiuma lui Dell. Se întorceau acasă beţi-cuc, de parcă ar fi vrut să mai traseze şi alte drumuri pe lîngă cele deja existente şi, din cînd în cînd, aveau loc accidente şi murea cîte unul. Ca atunci cînd Billy Smith a intrat într-un copac pe Strada Deep Cut, cu viteza de o sută douăzeci kilometri pe oră, şi au murit şi el şi prietena lui, LaVerne Dube. Însă, cu excepţia acestor neajunsuri, cunoştinţele oraşului despre frămîntările ţării erau pur teoretice. Aici timpul avea alt curs. Nu se putea întîmpla nimic prea îngrozitor într-un asemenea orăşel drăguţ. Nu aici.

5

Ann Norton călca atunci cînd fiica ei năvăli în casă cu o sacoşă cu cumpărături, îi arătă o carte cu fotografia unui tînăr destul de slab pe copertă şi începu să se bîlbîie.
― Ia-o uşurel, spuse. Închide televizorul şi povesteşte-mi. Susan îl făcu să amuţească pe Peter Marshall, care oferea
premii de mii de dolari la emisiunea „Hollywood Squares", şi îi spuse mamei ei despre întîlnirea cu Ben Mears. Doamna Norton se forţă să o aprobe dînd din cap cu calm şi înţelegere binevoitoare, în timp ce povestirea se revărsa, în ciuda luminilor galbene de avertizare care se aprindeau întotdeauna cînd Susan pomenea de.cîte un băiat nou - bărbat, acum. Se părea, deşi era greu de crezut, că Susie putea fi suficient de mare pentru bărbaţi. Însă astăzi luminile erau puţin mai strălucitoare ca altădată.
― Pare nemaipomenit, zise doamna Norton, şi puse pe scîndura de călcat o altă cămaşă a soţului său.
― Era foarte drăguţ. Pe bune, spuse Susan. Foarte natural.
― Oooo, picioarele mele, spuse doamna Norton.
Aşeză fierul de călcat pe suport, facîndu-l să şuiere veninos, şi se prăbuşi în balansoarul de lîngă fereastră. Scoase o ţigară din pachetul de pe măsuţă şi şi-o aprinse.
― Eşti sigură că e în regulă, Susie?
Susan surîse, pregătită să se apere:
― Sigur că sînt sigură. Arată ca... uf, nu ştiu... ca un profestor de liceu sau cam aşa ceva.
― Se spune că şi Jack Spintecătorul arăta ca un grădinar, spuse doamna Norton, dusă pe gînduri.
― Rahat de cal, zise veselă Susan.
Aceasta era o figură de stil care o irita întotdeauna pe mama sa.
― Să văd cartea,
Întinse mîna după ea.
Susan i-o dădu, amintindu-şi brusc scena cu violul homosexual din capitolul cu închisoarea.
― Air Dance, spuse Ann Norton, pe un ton meditativ şi începu să întoarcă paginile la întîmplare. Susan aştepta, resemnată. Mama ei va vîna pasajele mai puţin ortodoxe. Aşa făcea mereu.
Ferestrele erau deschise şi o adiere leneşă ondula perdelele galbene din bucătărie - pe care Mama se încăpăţîna să o numească cămară. Casa era drăguţă, construită din cărămizi rezistente, puţin cam greu de încălzit iarna, dar răcoroasă ca o peşteră vara. Se afla pe o colină domoală, la capătul Străzii Brock şi, de la fereastra lîngă care era aşezată doamna Norton, se putea vedea întregul oraş. Priveliştea era frumoasă, iar iarna putea deveni chiar spectaculoasă, cu pîrtii lungi, sclipitoare de zăpadă intactă şi cu clădirile, micşorate de distanţă, ce aruncă dîre galbene de lumină pe pătura de omăt.
― Cred că am citit o recenzie a cărţii în ziarul din Portland. Nu era prea favorabilă.
― Mie îmi place cartea, spuse Susan pe un ton ferm. Şi îmi place şi el.
― Poate că o să-i placă şi lui Floyd, zise doamna Norton rar. Ar trebui să le faci cunoştinţă.
De această dată Susan simţi un junghi de mînie, reală şi realizarea acestui fapt o surprinse. Crezuse că se mai ostoiseră furtunile tipice adolescentei dintre ea şi mama ei. Însă iată că nu era adevărat. Reluau cu înverşunare certurile străvechi în care identitatea ei proprie se confrunta cu experienţa şi părerile mamei sale. Le reluau, de parcă ar fi fost un pulover vechi, scos din nou la purtare.
― Am mai vorbit despre Floyd, mama. Ştii că nu e nimic sigur.
― În ziar scrie că sînt şi nişte scene oribile care se petrec într-o închisoare. Băieţi care se împerechează cu alţi băieţi.
― O, mamă, pentru numele lui Dumnezeu!
Îşi scoase o ţigară din pachetul mamei sale.
― Nu e nevoie să vorbeşti aşa, spuse doamna Norton, netulburată.
Îi înapoie cartea şi scutură scrumul într-o scrumieră din ceramică, modelată în formă de peşte. Primise scrumiera în dar de la una din prietenele ei din Societatea Doamnelor Caritabile şi vederea ei reuşea întotdeauna să o irite pe Susan într-un mod pe care nu reuşea să îl explice. I se părea obscen să-ţi scuturi scrumul în gura unui biban.
― Mă duc să pun la loc cumpărăturile, zise Susan şi se ridică. Doamna Norton spuse pe un ton calm:
― Am vrut doar să spun că, dacă tu şi Floyd Tibbits vă veţi căsători...
Iritarea îi dădu în clocot şi se transformă în vechea furie turbată:
― Cum dracu' ţi-a venit ideea asta? Ţi-am spus eu vreodată asa ceva?
― Am presupus...
― N-ai presupus bine.
Se înfierbîntase şi nu mai era deplin sinceră. Însă în ultimele săptămîni, sentimentele ei faţă de Floyd începuseră să se răcească.
― Am presupus că, atunci cînd ieşi cu acelaşi băiat timp de un an şi jumătate, continuă mama ei pe acelaşi ton dulce, însă implacabil, lucrurile probabil că au trecut de etapa plimbărilor mînăînmînă.
― Floyd şi cu mine sîntem mai mult decît prieteni, recunoscu Susan cu onestitate.
Să înţeleagă ce vrea din asta.
O conversaţie nerostită pluti o clipă între ele:
― Te-ai culcat cu Floyd?
― Nu te priveşte.
― Ce înseamnă acest Ben Mears pentru tine?
― Nu te priveşte. .
― O să-ţi pierzi capul din cauza lui şi ai să faci vreo prostie.
― Nu te priveşte.
― Te iubesc, Susie. Tatăl tău şi cu mine te iubim.
Nici un răspuns la asta. Şi nici un răspuns. Şi nici un răspuns. Acesta era motivul pentru care New York-ul - sau oricare alt loc - devenise imperativ. În cele din urmă ajungeai mereu să te izbeşti de baricadele nepronunţate ale iubirii lor, aidoma pereţilor moi ai unei celule de azil. Realitatea dragostei lor făcea imposibilă continuarea discuţiei în termeni raţionali şi golea de conţinut cele spuse pînă acum.
― Ei bine, şopti doamna Norton.
Îşi stinse ţigara pe buzele bibanului şi i-o aruncă în burtă.
― Mă duc sus, spuse Susan.
― Bine. Pot să citesc şi eu cartea cînd o termini?
― Dacă vrei.
― Aş vrea să-l cunosc, mai adăugă.
Susan întinse mîinile şi ridică din umeri.
― Vii tîrziu diseară?
― Nu ştiu.
― Ce să-i spun lui Floyd Tibbits dacă sună?
Furia scînteie din nou:
― Spune-i ce vrei.
Făcu o pauză.
― Oricum, aşa vei face.
― Susan!
Urcă fără să privească în urmă.
Doamna Norton rămase nemişcată, privind oraşul pe fereastră, fără să-l vadă. Auzea paşii lui Susan la etaj şi apoi zgomotul făcut de şevalet cînd fiica ei îl aşeză.
Se ridică şi îşi reluă călcatul. Cînd crezu că Susan este cufundată în muncă (deşi nu permise acestei idei decît să cocheteze cu un colţişor îndepărtat al gîndirii ei conştiente, se duse la telefonul din cămară şi o sună pe Mabel Werts. În timpul conversaţiei, pomeni ca din întîmplare faptul că Susie îi spusese că un scriitor celebru se afla în mijlocul lor şi Mabel pufni dispreţuitor şi spuse da, probabil că te referi la cel care a scris „ Conway 's Daughter şi doamna Norton zise da, şi Mabel spuse că aia nu este scriere, ci doar o pornografie, pur şi simplu. Doamna Norton întrebă dacă stătea la un motel sau...
De fapt stătea la Pensiunea Evei, singura pensiune din oraş. Doamna Norton fu cuprinsă de un val de uşurare. Eva Miller era o văduvă cumsecade, cu reputaţie de femeie serioasă. Avea reguli foarte stricte despre femeile care-i intrau în pensiune. Totul este în regulă dacă este mama sau sora ta. Dacă nu, puteţi sta de vorbă în bucătărie. Nu admitea nici un fel de discuţii asupra acestei reguli.
Doamna Norton puse receptorul în furcă un sfert de oră mai tîrziu, după ce reuşise cu mare artă să camufleze obiectivul principal al discuţiei în spatele unor bîrfe mărunte.
Susan, gîndi ea, întorcîndu-se la scîndura de călcat. Oh, Susan, nu vreau decît să ai parte de ce-i mai bun pe lumea asta. Nu-ti dai seama?

6

Se întorceau din Portland pe Şoseaua 295, şi nu era deloc tîrziu - puţin după ora 11. Limita de viteză pe autostradă, după ce depăşiseră suburbiile oraşului Portland, era de cincizeci şi cinci de mile pe oră şi el conducea bine. Farurile Citroenului despicau întunericul.
Le plăcuse filmul, într-un mod prudent, însă, aşa cum se întîmplă cu doi oameni care se tatonează reciproc. Acum îi veni în minte întrebarea pusă de mama ei-şi zise:
― Unde stai? Ai închiriat o casă?
― Am un colţişor la etajul trei în Pensiunea Evei, pe Strada Railroad.
― Dar e îngrozitor! Cred că sînt pe puţin 40 de grade acolo sus!
― Îmi place căldura, spuse el. Lucrez bine cînd e cald. Dezbrăcat pînă la brîu, deschid radioul şi beau patru litri de bere. Am reuşit să scot şi zece pagini pe zi. Şi sînt vecin cu nişte ţipi tare interesanţi. Iar atunci cînd ies pe terasă şi adie vîntul... mă simt ca în rai.
― Şi totuşi, zise ea ezitînd.
― M-am gîndit să închiriez Casa lui Marsten, spuse el pe un ton voit nepăsător. Chiar m-am şi interesat dacă o pot face. Însă fusese vîndută.
― Casa lui Marsten?
Zîmbi:
― Faci o confuzie.
― Nici vorbă. E pe primul deal din nord-vestul oraşului. Pe Strada Brooks.
― Vîndută? Cine, pentru numele lui Dumnezeu...
― Şi eu mi-am pus aceeaşi întrebare. Din cînd în cînd mi s-a întîmplat să fiu acuzat că îmi lipseşte o doagă, dar chiar şi eu m-am gîndit numai să o închiriez. Agentul imobiliar nu a vrut să-mi spună. Se pare că e vorba de un secret îngrozitor şi de nepătruns.
― Poate că cineva din afara statului vrea s-o transforme în reşedinţă de vară, zise ea. Oricine ar fi, e nebun. Una e să renovezi un loc - şi mie mi-ar plăcea să încerc - însă casa asta nu mai poate fi renovată. Era o dărăpănătură încă de pe vremea cînd eram copil. De ce vrei să locuieşti aici, Ben?
― Ai fost vreodată înăuntru?
― Nu, dar am făcut odată prinsoare că o să mă uit pe fereastră. Tu ai fost?
― Da. O dată.
― Oribil, nu?
Tăcură, gîndindu-se amîndoi la Casa lui Marsten. Această amintire nu mai era poleită cu nostalgia pastelată a celorlalte. Scandalul şi violenţa legate de casă se întîmplaseră înainte de naşterea lor, însă oraşele mici au memorie bună şi îşi trec ceremonios ororile din generaţie în generaţie.
Povestea lui Hubert Marsten şi a soţiei lui, Birdie, era cel mai umilitor lucru care se întîmplase vreodată oraşului şi pe care acesta îl ascundea cu grijă. Era bau-baul din dulapul copilăriei. În anii '20, Hubie fusese preşedintele unei mari firme de camioane din New England - firmă care, după spusele unora, îşi derula cele mai profitabile afaceri după miezul nopţii, aducînd whisky canadian, de contrabandă, în Massachusetts.
În 1928, el şi soţia lui s-au retras, bogaţi, în 'salem's Lot şi au pierdut o bună parte din avere (nimeni, nici măcar Mabel Werts, nu a ştiut exact cît) în marea criză din 1929.
În cei zece ani dintre criză şi ascensiunea lui Hitler, Marsten şi nevasta lui au trăit ca pustnicii. Nu puteau fi văzuţi decît în zilele de miercuri, după-amiaza, cînd veneau în oraş după cumpărături. Larry McLead, poştaşul din vremea aceea, spunea că Marsten cumpăra patru cotidiene, The Saturday Evening Post, The New Yorker şi o revistă groasă, intitulată Povestiri Uluitoare. O dată pe lună primea şi un cec de la firma de camioane, care acum îşi avea sediul în Fall River, Massachusetts. Larry zicea că-şi dăduse seama că era vorba de un cec, pentru că ţinuse plicul la lumină şi privise cu atenţie.
Larry a fost cel care i-a descoperit în vara lui 1939. Ziarele şi revistele, vechi de cinci zile, se strînseseră în cutie şi nu mai avea loc să înghesuie şi altele. Larry le luă pe toate şi urcă aleea înspre casă, cu intenţia de a le strecura printre usa cu plasă contra ţînţarilor şi uşa principală.
Era luna august, toiul verii, zilele lui Cuptor de-abia începuseră, şi iarba din curtea lui Marsten crescuse pînă aproape de genunchi, verde şi bogată. Caprifoiul năpădise sălbatic printre împletitura de nuiele de pe partea vestică a clădirii şi albine umflate bîzîiau indolente în jurul florilor albe, înmiresmate. Pe atunci, casa arăta încă foarte bine, în ciuda buruienilor prea înalte şi toată lumea era de părere că Hubie construise cea mai frumoasă casă din 'salem's Lot înainte de a o lua razna.
La jumătatea aleii, aşa cum obişnuia el să povestească, cu neostoita înfiorare, fiecărei noi membre a Societăţii Doamnelor Caritabile, Larry simţi un miros urît, parcă de carne stricată. Ciocăni la uşa din faţă, dar nu-i răspunse nimeni. Privi prin geamul uşii, însă nu desluşi nimic în penumbra deasă. Ocoli casa, în loc să intre, ceea ce îi salvă viaţa. Mirosul era şi mai puternic în spate. Larry încerca uşa, aceasta era deschisă, şi intră în bucătărie. Birdie Marsten zăcea într-un colt, cu picioarele desfăcute, desculţă. Fusese împuşcată de foarte aproape cu o puşcă de calibru 36 şi-i lipsea o jumătate din ţeastă.
(„Muşte", spunea întotdeauna Audrey Hersey, cînd povestirea ajungea în acest punct, rostind cuvintele cu un soi de autoritate calmă. „Larry zicea că bucătăria era plină. Bîzîiau, aterizau pe... ştii, şi îşi luau iar zborul. Muşte.")
Larry McLeaa făcuse stînga împrejur şi se duse drept în oraş. Îl aduse pe Norris Varney, şeful poliţiei pe vremea aceea, şi trei sau patru dintre cei care-şi pierdeau vremea la magazinul lui Crossen - pe atunci tatăl lui Milt încă îl mai conducea. Fratele cel mare al lui Audrey, Jackson, se numărase printre cei din grup. S-au întors la Marsten în Chevroletul lui Norris şi în maşina de poştă a lui Larry.
Nimeni din oraş nu mai călcase vreodată pragul acelei case, iar acest eveniment a constituit o adevărată minune care a ţinut nouă zile. Cînd toată agitaţia se mai potoli, ziarul Telegram din Portland a publicat un articol despre întîmplarea respectivă. Casa lui Marsten devenise în ochii cititorilor un bîrlog de şobolani nebuni, plin pînă la refuz cu gunoaie şi lucruri vechi, cu coridoare înguste şi întortocheate care şerpuiau printre maldăre de ziare şi reviste îngălbenite şi grămezi mucegăite de cărţi inutile. Operele lui Dickens, Scott şi Mariatt fuseseră rechiziţionate pentru Biblioteca Publică din Jerusalem's Lot de către predecesoarea Lorettei Starcher, însă se prăfuiau în rafturi.
Jackson Hersey luă în mînă un Saturday Evening Post, începu să-l răsfoiască şi încremeni. Pe fiecare pagină era lipită cu grijă cîte o bancnotă de un dolar.
Norris Varriey descoperi cît de norocos fusese Larry cînd s-a gîndit să intre prin uşa din spate. Arma crimei fusese prinsă de un scaun, cu ţeava aţintită drept asupra uşii din faţă, la nivelul pieptului. Pistolul avea cocoşul ridicat, iar trăgaciul fusese legat cu o sfoară lungă de clanţa uşii.
(„Arma era încărcată, ia seama", obişnuia să spună Audrey în acest moment al povestirii. „O singură smucitură şi Larry McLead ar fi zburat drept spre porţile. Raiului".)
Mai erau instalate şi alte capcane, mai puţin mortale. Mai mult glume proaste. Un pachet de ziare, cîntărind aproape douăzeci de kilograme fusese aşezat deasupra uşii ce ducea în sufragerie. Una din treptele scării fusese dislocată şi cineva neatent şi-ar fi putut fractura glezna acolo. Destul de iute, deveni cert faptul că lui Hubie Marsten nu-i lipsea doar o doagă; fusese Nebun în toată regula.
L-au descoperit în dormitorul din capătul holului de la etaj, atîrnînd spînzurat de o grindă.
(Susan şi prietenele ei obişnuiau să-şi povestească înfiorate frînturi auzite de la cei mai vîrstnici. Amy Rawcliffe avea o casă de păpuşi, construită din lemn, în curtea din spate, şi toate se încuiau acolo şi stăteau pe întuneric, speriindu-se una pe cealaltă cu istorisiri despre Casa lui Marsten, care-şi cîstigase pentru eternitate statutul de substantiv propriu, încă înainte ca Hitler să invadeze Polonia; şi repetînd poveştile auzite la cei mari, adăugîndu-le toate înfloriturile copilăreşti pe care minţile lor le puteau concepe. Chiar şi acum optsprezece ani mai tîrziu, îşi dădu seama că numai gîndul la Casa lui Marsten avea asupra ei efectul unei vrăji, evocînd imagini dureros de clare ale unor fetiţe ghemuite în casa de păpuşi a lui Amy, ţinîndu-se strîns de mîini şi o auzea parcă pe Amy spunînd pe un ton lugubru: „Fata lui era toată umflată şi limba i se înnegrise şi îi ieşise din gură şi era plină de muşte. Mămica mea i-a zis aşa lu' doamna Werts”
― ... stafii.
― Poftim? Scuză-mă.
Reveni în prezent, cu un salt aproape fizic. Ben părăsea autostrada şi intra pe drumul care ducea spre 'salem's Lot.
― Am zis că e un loc bîntuit de stafii.
― Povesteşte-mi cum ai intrat.
Rîsul lui nu avea nici o notă de umor. Aprinse faza lungă a farurilor. Şoseaua neagră cu două benzi trecea chiar printr-o pădurice de pini şi molizi.
― A început ca o joacă de copii. Probabil că atîta tot a şi fost. Ţine cont, era în 1951 şi puştii trebuiau să născocească ceva în locul inhalării cleiului din pungi de hîrtie, distracţie care nici măcar nu fusese inventată încă. Mă jucam cu băieţii din Bend.
Probabil că mai toţi prietenii mei din copilărie au plecat din oraş... se mai cheamă încă Bend partea de sud a oraşului?
― Da.
― Mă mai jucam cu Davie Barclay, Charles James - toţi copiii îi spuneau Sonny - Harold Rauberson, Floyd Tibbits...
― Floyd? întreba ea surprinsă.
― Da. Îl cunoşti?
― Am ieşit cu el, spuse şi, speriată ca nu cumva vocea să-i fi sunat ciudat, continuă grăbită:
― Şi Sonriy James mai e în oraş. Are staţia de benzină de pe Jointer Avenue. Harold Rauberson e mort. Leucemie.
― Toţi erau mai mari decît mine cu un an sau doi. Aveau un club. Exclusivist, înţelegi. Numai piraţii cei mai sîngeroşi, cu cel puţin cîte trei referinţe aveau voie să facă cerere de înscriere.
Intenţionase să imprime tonului său o notă glumeaţă, însă vorbele nu reuşeau să acopere vechea amărăciune.
― Însă eu am fost insistent. Singurul lucru pe care mi-l doream pe lumea asta era să devin şi eu un Pirat Sîngeros... cel puţin în vara aceea. Pînă la urmă s-au mai îmblînzit şi mi-au spus că pot fi unul de-al lor dacă trec examenul de iniţiere pe care Davie l-a născocit pe loc. Trebuia să mergem toţi la Casa lui Marsten, iar eu trebuia să intru şi să iau un obiect de acolo, în chip de pradă.
Chicoti, însăgura i se uscase.
― Şi ce s-a întîmplat?
― Am intrat pe una din ferestre. Casa încă mai era plină de tot felul de boarfe, chiar şi după doisprezece ani. Probabil că luaseră ziarele în timpul războiului, însă lăsaseră toate celelalte, în holul din faţă era o masă pe care era un glob cu zăpadă - ştii din care? E o căsuţă înăuntru şi, dacă îl scuturi, începe să ningă. L-am luat şi l-am băgat în buzunar, însă n-am plecat. Am vrut să dovedesc de ce eram în state. Aşa că am urcat la etaj, acolo unde s-a spînzurat.
― O, Doamne, Dumnezeule, exclamă ea.
― Deschide compartimentul pentru mănuşi şi dă-mi, te rog, o ţigară. Încerc să mă las, însă acum am nevoie de una.
Îi scoase o ţigară şi el apăsă bricheta din bordul maşinii.
― Casa mirosea. Nu poţi să-ţi închipui cum mirosea. Mucegai şi tapiţerie putrezită şi un iz rînced ca de lapte care s-a brînzit. Şi un miros de vietăţi - şobolani sau altceva - care-şi făcuseră cuibul în pereţi sau hibernau în pivniţă. Un miros umed, galben. M-am strecurat pe scări, un puşti de nouă ani, speriat pînă în măduva oaselor. În jurul meu casa scîrţîia şi gemea şi se cutremura şi auzeam tot felul de lucruri care fugeau de mine de partea cealaltă a tencuielii. Mi se tot părea că aud paşi în spate. Şi îmi era frică să mă întorc, pentru că nu cumva să-l văd pe Hubie Marsten cum se tîrăşte după mine, cu laţul într-o mînă şi cu faţa înnegrită.
Strîngea foarte tare volanul acum. Tonul uşuratic dispăruse, complet. Forţa amintirilor lui o înspăimînta puţin. Chipul lui, în licărul bordului maşinii, căpătase expresia unui om care călătoreşte printr-o ţară detestată pe care însă nu o poate părăsi pentru totdeauna.
― Ajuns în capătul scării, mi-am adunat tot curajul şi am traversat coridorul în fugă, îndreptîndu-mă spre camera cu pricina. Aveam de gînd să intru, să înhaţ ceva şi de acolo şi pe urmă să ies dracului din casă. Uşa de la capătul coridorului era închisă. O vedeam cum se apropie tot mai mult, îi vedeam clar balamalele şi tocul. Vedeam clanţa, argintie şi lipsită de luciu în locul unde fusese apucată de atîtea ori. Cind am încercat să deschid uşa, a scîrţîit pe lemn, aidoma ţipătului unui femei în durerile facerii. Dacă aş fi fost întreg la minte, cred că m-aş fi întors şi aş fi fugit chiar atunci încotro vedeam cu ochii. Însă adrenalina îmi pompa în vene şi am apucat clanţa cu ambele mîini şi am tras cît mă ţineau puterile. S-a deschis brusc. Şi înăuntru l-am văzut pe Hubie spînzurat de grindă, cu trupul conturîndu-i-se în lumina prăfuită care pătrundea prin fereastră.
― Oh, Ben, nu... spuse nervoasă.
― Nu, îţi spun adevărul, insistă el. Adevărul pe care l-a văzut un băiat de nouă ani şi pe care bărbatul şi-l aminteşte douăzeci şi patru de ani mai tîrziu. Hubie atîrna spînzurat acolo şi faţa lui nu era deloc neagră. Era verde. Ochii îi erau umflaţi şi închişi. Mîinile lui aveau o paloare cadaverică... Îngrozitoare. Şi atunci a deschis ochii.
Ben trase din ţigară şi o aruncă pe fereastră, în noapte.
― Am scos un urlet care probabil că s-a auzit la distanţă de două mile. Şi am fugit. Am căzut pe scări, m-am ridicat şi am ieşit în goană pe uşa din fată şi nu m-am mai oprit decît pe stradă. Ceilalţi mă aşteptau la distanţă de o jumătate de milă înspre oraş. Atunci mi-am dat seama că ţineam încă în mînă globul de sticlă cu zăpadă. Încă îl mai am.
― Nu poţi să crezi cu adevărat că l-ai văzut pe Hubert Marsten, Ben, nu-i aşa?
În zare se vedea lumina galbenă din centrul oraşului şi Susan se bucură.
După o pauză lungă el spuse:
― Nu ştiu.
Rosti cuvintele cu greutate şi fără tragere de inimă, de parcă ar fi preferat să spună pur şi simplu nu şi să închidă subiectul.
― E posibil să fi fost atît de tensionat încît să fi avut halucinaţii. Pe de altă parte, s-ar putea să aibă ceva dreptate cei care susţin teoria conform căreia casele absorb emoţiile trăite înlăuntrul lor, că au un fel de... Încărcătură brută. Poate că personalitatea corespunzătoare, cea a unui puşti plin de fantezie, de exemplu, ar acţiona ca un catalizator asupra acestei încărcături brute şi ar face-o să producă o manifestare activă de... de ceva. Nu mă refer anume la fantome. Vorbesc despre un soi de televiziune psihică în trei dimensiuni. Poate chiar despre ceva viu. Un monstru, dacă vrei.
Susan luă o ţigară şi şi-o aprinse.
― În orice caz, săptămîni la rînd după aceea am dormit cu lumina aprinsă în camera mea şi de atunci încoace tot visez că deschid uşa aia. Coşmarul apare mereu cînd am probleme.
― Îngrozitor.
― Nu, nu este, spuse el. Nu foarte. Toţi avem propriile noastre coşmaruri.
Arătă cu degetul spre casele tăcute, adormite, pe lîngă care treceau pe Jointer Avenue,
― Uneori mă întreb de ce scîndurile şi cărămizile caselor astea nu urlă şi nu povestesc lucrurile îngrozitoare care se petrec în vis.
Apoi, după o pauză, rosti:
― Vino cu mine la Pensiunea Evei să mai stăm puţin de vorbă pe terasă, dacă vrei. Nu pot să te invit înăuntru - regula casei - dar am două sticle de Coca-Cola în frigider şi nişte Bacardi în cameră, dacă vrei să bei ceva înainte de culcare.
― Mi-ar face multă plăcere.
Intră pe Strada Railroad, stinse farurile şi ajunse în micuţul lot de parcare, neasfaltat, al pensiunii. Terasa din spate era vopsită în alb, cu model roşu, iar cele trei scaune din răchită erau aliniate cu faţa înspre nul Royal. Rîul însuşi părea la acea oră un vis ameţitor. O lună aproape plină, de sfîrşit de vară era agăţată în copacii de pe celălalt mal, şi pictase o cărare de argint pe apă. Oraşul tăcea, iar Susan putea auzi clipocitul stins al apei care împroşca ecluzele barajului.
― Aşază-te. Mă întorc imediat.
Intră, închizînd uşor uşa în spatele lui, iar ea se aşeză într-unul din balansoare.
Îl plăcea, în ciuda aerului său straniu. Nu credea în dragoste la prima vedere, deşi credea că pofta trupească (cunoscută sub numele mai inocent de pasiune) era un fenomen frecvent întîlnit. Şi totuşi el nu era genul de bărbat despre care să scrii în miez de noapte în jurnalul personal ţinut sub cheie; era prea slab pentru cît era de înalt, puţin cam palid. Trăsăturile îi erau introspective şi prea intelectuale, iar ochii rareori îi oglindeau gîndurile. În plus, mai avea şi claia aceea de păr negru, care părea a fi pieptănat cu degetele şi nu periat cum se cuvine.
Şi povestea aia...
Nici Conway's Daughter şi nici Air Dance nu conţineau vreo aluzie la un mod de a gîndi atît de morbid. Prima carte era despre fiica unui pastor care fuge de acasă, se alătură nonconformiştilor şi rătăceşte prin tară făcînd autostopul. Al doilea roman era povestea lui Franny Buzzey, un evadat care începe o viaţă nouă, lucrînd ca mecanic auto în alt stat şi care în cele din urma este prins. Ambele erau cărţi luminoase, energice, iar umbra lui Hubie Marsten cel spînzurat, reflectă în ochii unui băiat de nouă ani, nu părea a bîntui prin nici una.
La gîndul acesta, ochii i se îndreptară fără voie în stînga terasei, unde dealul de lîngă oraş acoperea stelele.
― Poftim, spuse el. Sper să-ţi placă...
― Uită-te la Casa lui Marsten, zise ea. Se uită. Acolo era aprinsă o lumină.

7

Băutura se terminase, iar miezul nopţii trecuse; aproape că nu se mai vedea nici luna. Flecărisem pînă cînd, într-un moment de tăcere, ea spuse:
― Îmi placi, Ben. Foarte mult.
― Şi tu îmi placi. Şi mă mir... nu, nu asta am vrut să spun. Ţii minte bancul ăla prost pe care l-am făcut în parc? Totul este prea neaşteptat.
― Vreau să te mai văd, dacă şi tu vrei.
― Vreau.
― Dar ia-mă încet. Ţine minte că sînt doar o biată provincială.
El surise:
― Parcă-i dintr-un film. Dar dintr-un film bun. Acum ar trebui să te sărut?
― Da, spuse ea cu voce gravă. Cred că asta urmează.
El stătea în balansoar, lîngă ea, şi, fără să-şi oprească mişcările lente înainte şi înapoi, se aplecă şi-şi lipi gura de a ei, fără să încerce să-i despartă buzele sau să o atingă. Buzele lui erau întinse peste dinţii regulaţi şi ea simţi un gust/miros slab de rom şi tutun.
Susan începu să se legene la rîndul ei şi această mişcare transformă sărutul. Se aprindea şi se stingea, uşor şi apoi apăsat. Gîndi: Mă gustă. Gîntul acesta deşteptă în ea o emoţie tainică şi pură şi puse capăt sărutului, înainte ca acesta s-o ducă pe un drum fără întoarcere.
― Vrei să vii la noi la cină mîine seară? îl întrebă. Sînt sigură că părinţii mei de-abia aşteaptă să te cunoască.
În bucuria şi seninătatea clipei îşi permise să arunce acest bacşiş mamei sale.
― Gătiţi în casă?
― Cel mai bine.
― Nimic nu mi-ar face o plăcere mai mare. Am mîncat numai în faţa televizorului de cînd am venit aici.
― La şase? Mîncăm devreme aici, la ţară.
― Sigur. Minunat. Şi că veni vorba, ar fi bine să te duc acasă. Haide.
N-au scos nici o vorbă pe drum, pînă cînd Susan nu a văzut lampa de noapte sclipind pe culmea dealului, lampa pe care mama ei o lăsa întotdeauna aprinsă cînd ea era în oraş.
― Mă întreb cine o fi acolo? zise, privind spre Casa lui Marsten.
― Probabil că noul proprietar, spuse el, pe un ton neutru.
― Lumina aia nu pare electrică, reflectă ea. E prea galbenă, prea slabă. Poate că e o lampă cu petrol.
― Poate că nu s-au cuplat încă la reţeaua electrică.
― Poate. Însă aproape oricine, cît de puţin prevăzător, ar fi contactat centrala electrică înainte să se mute.
El nu răspunse. Ajunseseră în faţa casei ei.
― Ben, spuse ea brusc, noua ta carte este despre Casa lui Marsten?
El rîse şi o săruta pe vîrful nasului:
― E tîrziu.
Ea zîmbi sfioasă:
― N-am vrut să fiu indiscretă.
― Nu-i nimic. Vorbim poate altădată... pe lumină.
― Bine.
― Intră în casă, fetiţo. La şase mîine?
Îşi privi ceasul:
― La şase azi.
― Noapte bună, Susan.
― Noapte bună.
Coborî din maşină şi fugi uşor pînă la uşă, apoi se întoarse şi flutură mîna în semn  rămas bun, în timp ce el se îndepărta.
Înainte să intre, adăugă smîntînă pe lista pentru lăptar. Cu cartofi copţi va aduce un strop de rafinament mesei.
Mai rămase un minut afară, privind la Casa lui Marsten.

8

În camera sa strîmtă, ca o cutie, se dezbrăcă cu lumina stinsă şi se băgă gol în pat. Era o fată drăguţă, prima fată drăguţa de cînd murise Miranda. Spera că nu avea de gînd să încerce să o transforme într-o nouă Miranda; ar fi fost dureros pentru el şi îngrozitor de nedrept faţă de ea.
Se întinse şi-şi lăsă gîndurile să hoinărească. Înainte ca somnul să-şi ceara, drepturile, se ridică într-un cot şi privi pe fereastră, pe lîngă silueta rectangulară a maşinii sale de scris şi teancul subţire de pagini ale manuscrisului aşezat alături. Ii ceruse anume Evei Miller această cameră, după ce văzuse şi altele, pentru că se afla exact în faţa Casei lui Marsten.
Lumina mai ardea acolo.
În noaptea aceea a avut vechiul vis, pentru prima oară de cînd venise în Jerusalem's Lot, dar nu a mai părut atît de real ca în acele zile îngrozitoare şi întunecate ce au urmat morţii Mirandei în accidentul de motocicletă.
Goana pe coridor, zbieratul oribil al uşii cînd o deschide, silueta atîrnată care-şi cască brusc ochii hidoşi şi umflaţi, el însuşi, care se întoarce spre uşă în panica aceea lentă şi mocirloasă a viselor.
Şi descoperă că uşa e încuiajă.

CAPITOLUL TREI
ORAŞUL (I)

1

Oraşul se trezeşte repede - îndatoririle nu aşteaptă. Cînd începe activitatea, conturul soarelui e încă sub linia orizontului şi întunericul stăpîneşte lumea.

2

4,00
Băieţii Griffen - Hal, optsprezece ani şi Jack, paisprezece - şi două ajutoare angajate, au început mulsul Staulul, o minune de curăţenie, era zugrăvit în lalb şi strălucea. Prin centru trecea un jgheab din ciment cu apă pentru animale, printre căile imaculate de acces la boxele de pe ambele părţi. Hal deschise alimentarea cu apă, apăsînd un comutator şi răsucind o supapă. Pompa electrică ce aducea apa din una din cele două fintîni construite special începu să murmure uşor, prinzînd viaţă. Era un băiat mohorît, deloc inteligent, şi nervos, mai ales în această zi. Se certase cu taică-său cu o seară înainte. Hal nu mai voia să se ducă la şcoală. Ura şcoala. Îi detesta plictiseala, insistenţele ei de a te face să stai nemişcat cincizeci de minute nesfîrşite şi nu putea suferi nici una din materii, cu excepţia lucrului manual şi a desenului. Engleza îl scotea din minţi, istoria era o imbecilitate, iar matematica era de neînţeles. Şi nici una nu avea nici cea mai mică importanţă pentru viaţa lui; asta îl înnebunea. Vacilor nu le păsa dacă zici „ei este" sau dacă nu respecţi concordanţa timpurilor; nu le interesează cine a fost conducătorul armatei blestemate de la Potomac din timpul nenorocitului de Război Civil; iar în ceea ce priveşte matematica, nici ticălosul de taică-său nu ar fi putut aduna două cincimi cu o jumătate, nici măcar în faţa plutonului de execuţie. De asta angajase un contabil. Mare scofală! Tipul ăla! Absolvent de facultate şi muncea pentru un dobitoc ca bătrînul lui. Taică-său îi spusese de multe ori că învăţătura nu era secretul succesului în afaceri (iar creşterea vacilor de lapte era o afacere ca oricare alta); secretul era să-i cunoşti pe oameni. Taică-său se pricepea cum nu se poate mai bine să mestece tot rahatul ăsta despre binefacerile educaţiei; el, cu cele şase clase ale sale. Nu citea nimic altceva decît Reader's Digest; şi totuşi ferma scotea un venit anual de 16.000 de dolari. Cunoaşte-i pe oameni. Fii în stare să le strîngi mîna şi să ţii minte numele mic al nevestelor lor. Ei bine, Hal se pricepea la oameni. Erau două categorii: cei pe care îi puteai duce de nas şi cei pe care nu îi puteai păcăli. Primul grup era de zece ori mai numeros decît al doilea.
Din păcate, tatăl său făcea parte din a doua categorie.
Privi peste umăr la Jack, care împingea încet şi visător finul în primele patru staule, dintr-un balot desfăcut. Ăsta era şoarecele de bibliotecă, favoritul lu’ Tăticu'. Căcărează nenorocită.
― Hai! strigă. Dă-i bătaie!
Descuie lacătul magaziei şi scoase una din cele patru maşini de muls pe care le aveau. O rostogoli pe intervalul dintre staule, încruntîndu-se fioros la capacul sclipitor din oţel inoxidabil.
Şcoala. Blestemată şi afurisită şcoală.
Următoarele nouă luni i se întindeau în faţă ca un mormînt fără fund.

3

4,30
Laptele provenit din ultimul muls al zilei trecute fusese prelucrat şi se întorcea acum în oraş, în cutii de carton şi nu în bidoane din oţel galvanizat, purtînd etichetele colorate ale Lăptăriei Slewfoot Hill. Tatăl lui Charles Griffen îşi vînduse laptele, însă acum afacerea nu mai era profitabilă. Concernele îi înghiţiseră pe independenţi pînă la ultimul.
Irwin Purinton era lăptarul de la Slewfoot Hill care deservea Salem-ul de vest şi îşi începu ziua de lucru pe Strada Brock. Mai tîrziu va acoperi centrul oraşului şi apoi se va întoarce la periferie pe Brooks Road.
Win împlinise şaizeci şi unu de ani în august şi, pentai prima dată, pensionarea i se părea reală şi posibilă. Nevasta lui, o căţea bătrînă şi scîrboasă, pe nume Elsie, murise în toamna lui 1973 (faptul că murise înaintea lui a fost unicul gest plin de bunăvoinţă pe care l-a făcut în douăzeci şi şapte de ani de căsnicie), şi, atunci cînd va ieşi, în cele din urmă, la pensie, îşi va lua cîinele, o corcitură de cocker, pe care îl chema Doc, şi se va muta la Pemaquid Point. Avea de gînd să doarmă pînă la ora nouă în fiecare dimineaţă şi să nu mai urmărească nici un alt răsărit de soare toată viaţa.
Se opri în faţa casei familiei Norton şi puse comanda în coşul metalic: suc de portocale, doi litri de lapte, o duzină de ouă. Cînd coborî din maşină îl înjunghie genunchiul, dar numai foarte puţin. Ziua promitea să fie frumoasă.
Descoperi o notă sub comanda obişnuită a doamnei Norton, scrisă cu caligrafia rotundă a lui Susan: „Te rog, Win, lasă şi un borcan mic cu smîntînă. Mersi."
Purinton se întoarse la maşină să-l ia, gîndindu-se dacă nu cumva avea să fie una din zilele acelea cînd toată lumea voia cîte ceva deosebit. Smîntîna! Gustase odată şi îi venise să vomite.
Cerul începea să se lumineze înspre răsărit, iar pe cîmpia care se întindea înspre oraş, rouă strălucea ca o comoară fabuloasă de diamante.

4

5,15
Eva Miller se sculase de douăzeci de minute. Era îmbrăcată într-o rochie de casă zdrenţuită şi avea în picioare papuci răpănoşi care odinioară fuseseră roz. Îşi pregătea micul dejun: patru ouă jumări, opt felii de slănină, o tigaie cu carne prăjită. Va garnisi această masă cu două felii de pîine prăjită cu gem, doi litri de suc de portocale şi apoi două căni cu cafea cu frişca. Era o femeie masivă, nu chiar grasă; muncea prea mult să-şi ţină pensiunea pe picioare ca să se îngraşe vreodată. Curbele trupului său erau eroice, rabelaisiene. Cînd se mişca în jurul maşinii sale de gătit electrice, cu opt ochiuri, îi amintea privitorului de mişcările agitate ale fluxului sau de deplasarea dunelor de nisip.
Îi plăcea să-şi ia masa de dimineaţă în această solitudine deplină, planificîndu-şi treburile din restul zilei. Avea o mulţime: miercurea era ziua în care schimba lenjeria. Avea nouă chiriaşi în prezent, cu cel nou, domnul Mears. Casa avea trei etaje şi şaptesprezece camere, şi mai trebuia să spele şi duşumelele, să frece scările, să dea cu ceară balustrada, să întoarcă covorul în camera comună. O să-l pună pe Weasel Craig să o ajute la o parte din treabă, în cazul că acesta se putea trezi după beţia pe care s-ar fi putut să o fi tras cu o noapte în urmă.
Uşa din spate se deschise tocmai cînd se aşeza la masă.
― Bună, Win. Ce faci?
― Merge. Mă cam ţine genunchiu'.
― Îmi pare rău. Vrei să-mi dai încă un litru de lapte şi patru litri de limonada?
― Sigur, spuse el, resemnat. Ştiam eu că o să fie una din zilele alea.
Începu să-şi mănînce ouăle, fără să facă vreun comentariu. Win Purinton găsea întotdeauna cîte un motiv să se lamenteze, deşi, Dumnezeu era martor, ar fi trebuit să fie cel mai fericit om de pe pămînt de cînd scorpia aia cu care se încurcase căzuse pe scara pivniţei şi-şi frînsese gîtul.
La şase şi un sfert, chiar pe cînd îşi termina a doua cană cu cafea şi fuma un Chesterfield, ziarul Press-Herald se izbi de zidul casei şi căzu în tufele de trandafiri. A treia oară săptămîna asta; puştiul familiei Kilby trebuie că se antrena în echipa de basseball. Probabil că împărţirea ziarelor îl scrîntise. Ei, lasă-l acolo încă puţin. Razele soarelui de dimineaţă, aur subţire şi preţios, pătrundeau pieziş prin ferestrele dinspre răsărit. Erau clipele cele mai bune ale zilei şi nu avea de gînd să le tulbure pacea nemişcată pentru un fleac.
Chiriaşii ei aveau voie să folosească maşina de gătit şi frigiderul - care, împreună cu schimbarea săptămînală a lenjeriei, intrau în chirie - şi, foarte curînd, liniştea îi va fi alungată cînd Grover Verril şi Mickey Sylvester vor. coborî să-şi înfulece fulgii de porumb înainte de a pleca la fabrica de textile din Gates Falls, unde lucrau amîndoi.
De parcă gîndul ei ar fi convocat un mesager care să le anunţe sosirea, auzi apa trasă la toaleta de la etajul al doilea şi apoi bocancii lui Sylvester pe trepte.
Se ridică greoi de pe scaun şi se duse să-şi recupereze ziarul.

5

6,05
Plînsul subţirel al copilului pătrunse prin somnul superficial de dimineaţă al lui Sandy McDougall şi ea se sculă să vadă ce s-a întîmplat, cu ochii încă cîrpiţi de somn. Îşi zgîrie fluierul piciorului de noptieră şi spuse: Căcat!
Auzind-o, copilul începu să ţipe mai tare. 
― Tacă-ţi gura! zbieră ea. Vin!
Trecu prin coridorul îngust al rulotei înspre bucătărie; o fată subţire, care pierdea cu repeziciune orice urmă de drăgălăşenie pe care ar fi avut-o odinioară. Scoase biberonul lui Randy din frigider, se gîndi să-l încălzească, apoi se gîndi că să-l ia dracu'. Dacă-l vrei atît de tare, domnule scandalagiu, poţi foarte bine să-l bei şi rece.
Intră în dormitorul copilului şi îl privi indiferentă. Avea zece luni, însă părea bolnăvicios şi scîncea prea mult pentru vîrsta lui. Începuse să se tîrască în patru labe de-abia luna trecută. Poate că avea poliomielită sau ceva de soiul ăsta. Acum observă ceva pe mîinile lui şi pe perete. Se aplecă, întrebîndu-se în ce, în numele Sfintei Fecioare, mai intrase de data asta.
Avea şaptesprezece ani şi sărbătorise, împreună cu soţul ei, prima aniversare a căsătoriei lor în iulie. Cînd s-a măritat cu Royce McDougall, însărcinată în şase luni şi arătînd ca un balon de Anul Nou, căsătoria i se părea a fi exact binecuvîntarea despre care vorbea Părintele Callahan - o posibilitate sfîntă de salvare. Acum părea doar un morman de căcat.
Ceea ce era, observă uluită, exact ce îsi întinsese Randy pe mîini, pe perete, în păr.
Îl privi posomorită, ţinînd sticla rece într-o mînă.
Pentru asta renunţase la liceu, la prieteni, la toate speranţele ei de a deveni manechin. Pentru rulota asta respingătoare şi murdară, eşuată în periferia Bend, cu vopseaua care deja se dezlipea în fîşii, pentru un soţ care muncea toată ziua la fabrică şi toată noaptea se îmbăta sau juca pocher cu netrebnicii lui de prieteni de la staţia de benzină. Pentru un copil care arăta exact ca nemernicul de tac-su şi care mînjise totul cu căcat.
Zbiera cît îl ţineau plămînii lui micuţi.
― Tacă-ţi gura! urlă ea dintr-o dată şi aruncă biberonul de plastic în eî. Îl lovi în frunte şi căzu pe spate în pătuţf scîncind şi agitîndu-şi minutele. Avea o pată roşie chiar la rădăcina părului, şi ea simţi în gît un val oribil de mulţumire, milă şi ură. Îl smulse din pat ca pe o păpuşă de cîrpă:
― Taci! Taci! Taci!
Îl plesnise deja de două ori înainte să se poată opri, iar zbieretele de durere ale lui Randy încetaseră. Zăcea gîfîind, cu faţa congestionată.
― Îmi pare rău, bîigui ea. Isuse, Fecioară Măria şi Iosif. Îmi pare rău. Te doare, Randy? O clipă, şi mămica o să te cureţe.
Cînd se întoarse cu o cîrpă udă, amîndoi ochii lui Randy se umflaseră şi se învineţeau. Însă luă biberonul şi, cînd ea începu să-i şteargă faţa, îi aruncă un zîmbet ştirb.
O să-i spun lui Roy că a căzut de pe masă cînd îl schimbam, gîndi ea. O să mă creadă. O, Doamne, fă-l să mă creadă.

6

6,45
Majoritatea muncitorilor din 'salem's Lot se aflau pe drum spre slujbă. Mike Ryerson era unul dintre puţinii care lucrau în oraş. În raportul anual al municipalităţii, Mike era înregistrat ca îngrijitor al domeniului public, însă în realitate se ocupa cu întreţinerea celor trei cimitire ale oraşului. Pe timpul verii lucra cu normă întreagă, dar chiar şi iarna avea destule de făcut, în ciuda celor care gîndeau altfef, ca de exemplu George Middler de la fierărie. Era angajat cu jumătate de normă şi la Cari Foreman, antreprenorul de pompe funebre al oraşului, şi, ca un făcut, marea majoritate a bătrînilor din 'salem s Lot dădeau ortul popii iarna.
Se îndrepta acum spre Burns Road în autofurgoneta sa, încărcată cu foarfeci de grădină, un dispozitiv pentru tuns tufişurile, acţionat de baterie, o cutie cu postamente pentru steguleţe, o rangă pentru a ridica lespezile mormintelor care ar fi putut să fie răsturnate, o canistră cu douăzeci de litri de benzină şi două maşini de tuns iarba, marca Briggs & Stratton. 
În dimineaţa aceasta avea de gînd să tundă iarba din Harmony Hill şi să facă toate reparaţiile necesare la pietrele mormintelor şi la zidul cimitirului, iar după-amiază va traversa oraşul la Cimitirul Schoolyard Hill, unde veneau uneori profesori să facă schite în cărbune după gravurile de pe lespezi, sub pretextul că indienii dintr-o colonie, dispărută acum, îşi îngropaseră morţii aici. Însă cel mai mult îi plăcea Cimitirul Harmony Hill. Nu era la fel de vechi ca depozitul de oase de la Schoolyard Hill, însă era plăcut şi răcoros. Spera numai ca într-o zi să fie şi el îngropat tot aici - cam peste o sută de ani.
Avea douăzeci şi şapte de ani şi făcuse trei ani de liceu, pe parcursul unei cariere destul de pestriţe. Spera să-l poată absolvi într-o bună zi. Avea o înfăţişare plăcută, deschisă şi nu întîmpina nici un fel de greutăţi, în serile de sîmbătă, cînd era vorba să agate vreo femeie singură la barul lui Dell sau în Portland. Unele doamne însă se îndepărtau numai cînd auzeau ce meserie are şi Mike nu reuşea să înţeleagă asta. Era o muncă plăcută, comodă, nu era nici un şef care să te supravegheze îndeaproape. Lucra numai în aer liber, sub cerul lui Dumnezeu, asa că ce importanţă avea dacă sapă şi cîteva gropi sau dacă, din cînd în cînd, conducea camioneta funerară a lui Cari Foreman? Cineva trebuia să facă şi treaba asta. După mintea lui, singurul lucru mai natural decît moartea era sexul.
Fredonînd, întoarse maşina pe Burns Road şi trecu în viteza a doua cînd începu să urce dealul. Praful uscat spumega sub roţi. Prin vegetaţia sufocată de arşiţa verii, pe ambele părţi ale drumului se puteau vedea trunchiurile scheletice, moarte, ale copacilor arşi în marele incendiu din '51, ca nişte oase vechi şi descompuse. Ştia că pe acolo erau şi copaci doborîţi, în care cineva neatent îşi putea rupe picioarele. Chiar, şi după douăzeci şi cinci de afli, cicatricele marelui foc nu dispăruseră încă. Ei, asta era. Chiar şi în miezul nopţii ne aflăm tot în moarte.
Cimitirul se afla pe culmea dealului şi Mike încetini în faţa lui, gata să coboare şi să deschidă poarta... Însă apăsă cu putere pe frînă, oprindu-şi brusc furgoneta.
De poarta de fier forjat atîrna, cu capul în jos, cadavrul unui cîine, iar pămîntul de dedesubt era mocirlos din cauza sîngelui scurs.
Mike coborî şi se repezi spre el. Îşi scoase mănuşile de lucru din buzunarul de la spate şi ridică cu o mînă capul cîinelui. Acesta se mişcă cu o uşurinţă înfiorătoare, de parcă ar fi fost din plastic şi tînărul se pomeni că priveşte în ochii sticloşi, fără expresie, ai lui Doc, corcitura de cocker al lui Win Purinton. Cîinele fusese atîrnat de unul din vîrfurile porţii, ca o halcă de carne de vacă într-un cîrlig de măcelărie. Muştele, amorţite încă de răcoarea dimineţii, se tîrau deja indolente pe stîrv.
Mike se luptă cu corpul bietului cîine, trase de el şi în cele din urmă reuşi să-l desprindă. Îşi simţea stomacul în gît din cauza sunetelor jilave care-i acompaniaseră eforturile. Era de mult timp obişnuit cu vandalismul din cimitire, mai ales în jurul sărbătorii de Halloween, însă mai era încă o lună şi jumătate pînă atunci şi aşa ceva nu mai văzuse niciodată. De obicei se mulţumeau să răstoarne cîteva lespezi, să scrijelească pe ele cîteva cuvinte obscene sau să atîrne de poartă un schelet confecţionat din hîrtie. Dar dacă măcelul ăsta era opera unor copii, înseamnă că aceşti copii sînt ticăloşiţi pînă în măduva oaselor. Lui Win i se va frînge inima.
Se gîndi dacă să ia cîinele, să-l ducă în oraş şi să-l arate lui Parkins Gillespie, însă îşi dădu seama că nu ar avea nimic de cîştigat. Îl va duce în oraş pe bietul Doc atunci cînd se va întoarce să-şi ia prînzul - deşi nu credea că astăzi va avea prea multă poftă de mîncare.
Descuie poarta şi îşi privi mănuşile care erau acum mînjite cu sînge. Va trebui să spele şi grilajul porţii. Se părea că nu va mai ajunge în după-amiaza asta la Cimitirul Schoolyard Hill. Băgă furgoneta înăuntru şi o parcă, fără să mai fredoneze.
Ziua îşi pierduse farmecul.

7

8,00
Pe traseele stabilite apărură greoaiele autobuze galbene de şcoală să strîngă copiii guralivi, puşi pe ghiduşii, care le aşteptau lîngă cutiile poştale din faţa caselor, strîngînd în mîini pungile cu sandviciurile pentru prînz. Unul dintre autobuze era condus de Charlie Rhodes, iar ruta lui acoperea Taggart Stream Road, în partea estică a oraşului, şi partea superioară din Jointer Avenue.
Copiii care călătoreau cu autobuzul lui Charlie erau cei mai cuminţi din oraş - de fapt, din întreaga regiune. În autobuzul nr. 6 nu ţipa nimeni, nu făcea nimeni glume proaste, nu trăgea nimeni fetele de codiţe. Stăteau liniştiţi şi se purtau cuviincios, căci altfel ar fi trebuit să parcurgă pe jos cele două mile pînă la Şcoala Elementară de pe Strada Stanley şi să explice în biroul directorului motivul pentru care au fost daţi jos din maşină.
Ştia ce părere au copiii despre el şi avea idee cum îl numeau atunci cînd nu era de faţă. Însă nu îl deranja. Nu avea deloc intenţia să admită jocuri prosteşti şi mîncare de rahat în autobuzul lui. Asta era pentru profesorii ăia fără măduva spinării, nu pentru el.
Directorul de la şcoala de pe Strada Stanley avusese îndrăzneala să-l întrebe dacă nu a fost prea „impulsiv" atunci cînd l-a lăsat pe puştiul familiei Durham să vină pe jos trei zile în şir doar pentru că vorbise puţin prea tare, Charlie nu a făcut altceva decît să se holbeze la el şi, în cele din urmă, directorul, un ţîrcovnic cu caş la gură, care terminase facultatea numai de patru ani, îşi plecase privirea. Cel care conducea autobaza 21, Dave Felsen, era un prieten vechi; făcuseră împreună războiul în Coreea. Se înţelegeau fără prea multe vorbe. Înţelegeau ce se întîmplă în ţară. Înţelegeau şi faptul că puştiul care „vorbise puţin prea tare" în autobuzul şcolii în 1958 devenise pustiul care făcuse pipi pe drapelul naţional în 1968.
Aruncă o privire în oglinda retrovizoare şi o surprinse pe Mary Kate Griegson trimiţînd un bileţel prietenului ei, Brent Tenhey. Prieteni, mda, cam aşa ceva. Ăştia se regulau acum din clasa a şasea.
Trase pe dreapta şi îşi aprinse semnalizatoarele de oprire. Mary Kate şi Brent îl priviră uluiţi.
― Aveţi o grămadă de lucruri de povestit, nu? întreba uitîndu-se la ei prin oglindă. Bine. Atunci porniţi la drum.
Deschise uşile şi îi aşteptă să coboare dracului din autobuzul lui.

8

9,00
Weasel Craig se rostogoli din pat - la propriu. Soarele care intra prin fereastra camerei sale de la etajul doi era orbitor. Capul îi zvîcnea într-un mod absolut dezgustător. Deasupra, tipul ăla, scriitorul, deja începuse să ciocănească. Isuse, trebuie că era ţăcănit cu acte în regulă, să tot facă cioc-cioc-cioc cît e ziua de lungă. Se ridică şi, doar cu izmenele pe el, traversă camera înspre calendarul de pe perete, să vadă dacă astăzi era ziua cînd îşi ridica ajutorul de şomaj. Nu. Azi era miercuri.
Mahmureala nu era chiar atît de înfiorătoare ca altădată. Fusese la barul lui Dell pînă la închidere, la ora unu, însă nu a avut decît doi dolari în buzunar şi, după ce i-a terminat, nu a reuşit să primească de pomană prea multe beri. Îmi cam pierd antrenamentul, gîndi el, şi îşi frecă falca.
Îşi trase tricoul călduros pe care îl purta fie iarnă, fie vară, îşi trase pantalonii verzi de lucru, apoi deschise dulăpiorul şi îşi scoase micul dejun - o sticlă cu bere caldă pentru consumul în cameră şi o cutie cu fulgi de ovăz pentru a fi consumată la parter, în bucătăria comună. Nu putea să suporte fulgii de ovăz însă îi promisese proprietăresei că o să o ajute să întoarcă covorul şi, fără doar şi poate că mai avea şi alte sarcini să-i dea.
Nu că asta l-ar fi deranjat - nu prea tare - însă putea fi considerată o decădere faţă de zilele cînd împărţea patul cu Eva Miller. Soţul ei murise într-un accident destul de nostim la joagar în 1959, dacă puteai spune că un asemenea accident oribil poate fi în vreun fel nostim. Pe atunci la joagăr erau angajaţi şaizeci/şaptezeci de oameni, iar Ralph Miller îşi aştepta rîndul la funcţia de preşedinte al sindicatului.
Ce i s-a întîmplat a fost întrucîtva nostim, fiindcă Ralph nu mai pusese mîna pe vreun utilaj din 1952, adică cu şapte ani înainte, cînd avansase din funcţia de maistru şi începuse să-lucreze în biroul din faţă. Aşa îşi manifestase conducerea recunoştinţa, mai mult ca sigur, iar Weasel era de părere că Ralph chiar îşi cîştigase pe merit, cumva, dreptul la acest gest de recunoştinţă. Cînd incendiul ieşise din mlaştini şi trecuse peste Jointer Avenue, mînat fiind din spate de un vînt din est de 25 mile pe oră, se părea că şi joagărul va cădea pradă flăcărilor. Serviciile de pompieri din şase oraşe vecine aveau şi aşa suficiente probleme fără să-şi mai risipească oamenii pentru o treabă atît de neînsemnată ca Joagărul din Jerusalem's Lot. Ralph Miller a organizat schimbul doi, transformîndu-l într-o forţă de combatere a incendiului şi, sub conducerea lui, oamenii au udat acoperişul şi au făcut ceea ce trupele specializate de pompieri nu reuşiseră să facă la vest de Jointer Avenue - a făcut o breşă care a oprit răspîndirea flăcărilor şi le-a întors spre sud, unde incendiul a fost înăbuşit complet.
Şapte ani mai tîrziu, în timp ce stătea de vorbă cu nişte ştabi de la o firmă din Massachusetts, a căzut într-un tocător. Le arăta fabrica, sperînd să-i convingă să cumpere acţiuni. Piciorul i-a alunecat într-o băltoacă, ticăloasă, împuţită, afurisită băltoacă, şi a nimerit în tocător chiar sub privirile vizitatorilor. Nu mai este nevoie să adugăm că orice perspectivă de încheiere a vreunei tranzacţii s-a dus pe apa sîmbetei odată cu Ralph Miller. Joagărul pe care l-a salvat în 1951 a fost definitiv închis în februarie 1960.
Weasel se privi în oglinda pătată şi îşi pieptăna părul alb, încă des, frumos şi chiar plin de vino'ncoace, la cei şaizeci şi şapte de ani ai săi. Era singura parte din trupul său care părea a înflori din cauza alcoolului. Apoi îşi puse cămaşa kaki de lucru, îşi luă cutia cu fulgi de ovăz şi coborî la parter.
Şi iată-l acum, aproape şaisprezece ani mai tîrziu, făcînd pe menajera unei femei cu care făcuse amor odinioară - femeie pe care încă o considera a naibii de atrăgătoare.
Chiar în clipa în care intră în bucătăria însorită, văduva se năpusti asupra lui, aidoma unui vultur.
― Auzi, vrei să dai cu ceară balustrada din faţă, Weasel, după ce iei micul dejun? Ai timp?
Amîndoi făceau concesii realităţii, încercînd să păstreze blînda aparenţă a faptului că el ar fi considerat toate aceste treburi drept nişte servicii pe care i le făcea şi nu drept plată pentru camera lui de paisprezece dolari pe săptămînă.
― Sigur, Eva.
― Şi covorul din camera din fată...
― Trebuie să fie întors: Da, mi-aduc aminte.
― Ce-ţi face capul în dimineaţa asta?
Puse întrebarea pe un ton rece, impersonal, fără să lase vreo urmă de compasiune să i se bănuiască în glas... Însă el simţi mila din spatele cuvintelor.
― Capul mi-e bine, răspunse ţîfnos, punînd apa la fiert pentru fulgii de ovăz.
― Întreb, pentru că te-ai întors tîrziu azi-noapte.
― Nu vrei să-mi fac de cap, aşa-i?
Îşi ridică amuzat o sprinceană şi, spre marea'lui mulţumire, observă că ea încă mai reuşea să se îmbujoreze ca o şcolăriţă, deşi abandonaseră toate glumele şi aluziile nostime cu aproape nouă ani în urmă.
― Ascultă, Ed...
Era singura care încă îi mai spunea pe nume. Pentru toţi ceilalţi din oraş el era Weasel, şi atît. Ei, bine, nu îl deranja. Puteau să-i spună cum voiau. Era din ce în ce mai singur.
― Nu contează, spuse posac. M-am sculat cu fundu-n sus azi.
― Mai degrabă ai căzut din pat, după cum am auzit de aici.
Rosti cuvintele mai iute decît intenţionase, însă Weasel mîrîi numai. Îşi pregăti şi mîncă fulgii de ovăz pe care îi detesta din tot sufletul, apoi luă cîrpele şi cutia cu ceara pentru lustruit mobila, fără să-i mai arunce vreo privire.
La etaj, ţăcănitul maşinii de scris a tipului ăla, scriitorul, continua fără întrerupere. Vinnie Upshaw, care avea camera lîngă a lui, spunea că începea în fiecare dimineaţă la nouă, lucra pînă la prînz, începea din nou la trei, lucra pînă la şase, începea iarăşi la nouă seara şi bătea pînă la miezul nopţii. Weasel nu-şi imagina cum poate avea cineva atît de multe cuvinte în cap.
Şi totuşi, părea un tip destul de cumsecade şi chiar s-ar putea să-i facă cinste cu cîteva beri într-o seară la barul lui Dell. Auzise el undeva că majoritatea scriitorilor beau de sting.
Începu să lustruiască balustrada metodic şi gîndurile îi zburară din nou la văduvă. Cu banii de la asigurarea bărbatului ei îşi transformase casa în pensiune şi reuşise destul de frumuşel cu afacejea asta. Şi de ce n-ar fi reuşit? Muncea ca un cal de povară. Dar probabil că bărbatul ăla al ei o obişnuise să facă amor în mod regulat şi, după ce durerea i-a trecut, nevoia a rămas. Şi da, domnule, tare mai era bună la pat.
Pe atunci, în '61 şi '62, oamenii încă îi mai ziceau Ed, în loc de Weasel, şi el era cel care ţinea sticla în mînă, nu invers. Avea o slujbă bună la B&M şi, într-o noapte din ianuarie 1962, s-a întîmplat.
Se opri din lustruit şi privi gînditor pe fereastra îngustă a coridorului de la etajul al doilea. O umplea ultima lumină strălucitoare a verii, lumină aurie, nebună, lumină ce-şi rîdea de toamna rece şi vîntoasă şi de iarna şi mai rece ce-i va urma.
A fost dorinţa amîndorura în noaptea aceea şi după ce s-a întîmplat ce s-a întîmplat şi stăteau întinşi în întunericul din dormitorul ei, ea a început să plîngă şi să-i spună că nu era bine ceea ce tocmai făcuseră. El i-a zis că, dimpotrivă, era în regulă, fără să ştie dacă într-adevăr aşa era şi, de fapt, fără să-i pese; şi apoi vîntul din nord s-a înteţit şi a început să tuşească şi să urle în jurul streşinilor, iar în camera ei era cald şi se simţeau la adăpost şi, în cele din urmă au dormit împreună, ca două linguri în sertarul cu argintărie.
O, Doamne Dumnezeule, cu fiul Tău Isus cu tot, vremea era întocmai ca un fluviu. Se întrebă dacă tipul ăla, scriitorul, era la curent cu chestia asta.
Începu iar să lustruiască balustrada cu mişcări lungi, rapide.

9

10,00
Era recreaţie la Şcoala Elementară de pe Strada Stanley, cea mai nouă şi falnică şcoală din 'salem's Lot. Era o clădire scundă, cu patru săli de clasă, pe care departamentul învăţămîntului nu o achitase încă, tot atît de strălucitoare şi modernă pe cît de veche şi întunecoasă era Şcoala Elementară de pe Strada Brock!
Richie Boddin, bătăuşul şcolii, fălos de această calitate a sa, păşi cu măreţie pe terenul de joacă, căutîndu-l din priviri pe găozul ăla deştept de elev nou care ştia toate răspunsurile la matematică. Nici un puşti nou nu intra în pas de vals în şcoala lui fără să ştie cine e şeful. Mai ales un poponaut cu două perechi de ochi, care se pricepe să se bage pe sub pielea profesorilor, aşa cum era ăsta.
Richie avea unsprezece ani şi cîntărea aproape şaizeci şi cinci de kilograme. Toată viaţa, mama lui a atras atenţia oamenilor ce tînăr uriaş era fiul ei. Aşa că acum ştia că e mare. Uneori îşi închipuia că simte cum tremură pămîntul sub paşii lui. Şi cînd se va face şi mai mare, va fuma ţigări Camel, exact ca babacul lui.
Îi îngrozea pe cei din clasele a patra şi a cincea, iar cei mai mici îl considerau totemul scolii. Cînd se va muta în clasa  a şaptea la Şcoala de pe Strada Brock, panteonul lor îşi va pierde diavolul. Gîndul acesta îi producea o plăcere imensă.
Şi iată-l pe puştiul ăla, Petrie, aşteptînd să fie ales pentru meciul de fotbal din pauză.
― Hei, răcni Richie.
Toţi priviră în jur, cu excepţia lui Petrie. Toate privirile deveniseră sticloase şi apoi străluciră, evident uşurate cînd observară că ochii lui Richie se îndreptau în altă direcţie.
― Hei, tu ăla! Patru-ochi!
Mark Petrie se întoarse şi se uită la Richie. Ochelarii cu ramă de oţel sclipiră în soarele dimineţii. Era de înălţimea lui Richie, ceea ce însemna că era mai malt decît aproape toţi colegii lui, însă era firav, iar chipul lui părea lipsit de apărare şi prea intelectual.
― Cu mine vorbeşti?
― „Cu mine vorbeşti?" îl îngîna Richie, piţigăindu-şi vocea. Parcă ai fi un poponaut, mă, patru-ochi. Ştiai?
― Nu, nu ştiam, spuse Mark Petrie.
Richie făcu un pas înainte.
― Pun pariu că o sugi, ştii chestia asta, patru-ochi? Pe pariu că sugi rădăcina zbîrcită şi păroasă.
― Într-adevăr?
Tonul său politicos îl scotea din sărite.
― Mda, am auzit că o sugi într-adevăr. Şi nu doar în zilele de joi. Îţi place prea mult. O sugi în fiecare zi.
Copiii începură să se apropie, curioşi să vadă cum Richie îl calcă în picioare pe puştiul cel nou. Domnişoara Holcomb, care supraveghea terenul de joacă săptămîna aceasta era mai în faţă şi avea grijă de cei mici la leagăne şi balansoare.
― Care-i treaba ta? întrebă Mark Petrie. Îl privea pe Richie de parcă ar fi descoperit o specie interesantă de gîndaci.
― „Care-i treaba ta?" îl îngîna fals Richie. N-am nici o treabă. Am auzit că eşti un mare poponaut, atîta tot.
― Aşa? întrebă Mark, politicos încă. Eu am auzit că tu eşti un rahat mare, bădăran şi prost, asta am auzit eu.
Tăcere de mormînt. Ceilalţi băieţi rămaseră cu gura căscată (însă reacţia lor era una de viu interes; nici unul nu văzuse vreodată pe cineva care să-şi semneze propria condamnare la moarte). Richie fu luat prin surprindere şi îi căzu şi lui falca, în rînd cu ceilalţi.
Mark îşi scoase ochelarii şi îi dădu băiatului de lîngă el:
― Ţine-i, te rog.
Băiatul îi luă şi îl privi speriat.
Richie atacă. A fost un atac lent, greoi, fără strop de gratie sau agilitate. Pămîntul i se cutremura sub picioare. Palpita, pun de încredere şi de necesitatea evidentă, fericită, de a călca în picioare şi a sfărîma. Îşi balansa pumnul pentru lovitura ce avea să-l prindă pe poponautul cu patru ochi drept în gură şi care i-ar fî împrăştiat dinţii în cele patru zări ca pe nişte clape de pian. Pregăteste-te pentru dentist, poponautule. Păzea, că vin.
Mark Petrie se aplecă şi făcu un pas lateral în acelaşi timp. Pumnul îi trecu pe deasupra capului. Richie fu tras de forţa loviturii sale şi tot ce avu Mark de făcut a fost să întindă un picipr. Richie Boddin se prăbuşi greoi. Gemu. Mulţimea de copii-spectatori exclamă:
― Aaaah!
Mark ştia foarte bine că dacă băiatul uriaş şi greoi care zăcea acum pe jos îşi recăpăta avantajul, el ar fi fost bătut măr. Mark era agil, însă agilitatea nu ar fi reuşit să dureze la nesfîrşit într-o astfel de încăierare. Dacă totul s-ar fi petrecut pe stradă, acum ar fi fost momentul să o ia la fugă, apoi, de la o distanţă apreciabilă, să se întoarcă şi să-i dea cu tifla. Însă nu se aflau pe stradă şi era perfect conştient că dacă nu îl tăvălea acum cum se cuvine pe excrementul ăsta mare şi urît, el nu s-ar fi dat în lături să-l hărtuiască la nesfîrşit.
Acestea au fost gîndurile care îi trecură prin minte într-o cincime de secundă.
Sări în spatele lui Richie Boddin.
Richie grohăi. Mulţimea de copii exclamă din nou: „Aaaah". Mark apucă braţele lui Richie, avînd grijă să-l prindă deasupra manşetei, ca să nu-i alunece din mînă din cauza transpiraţiei şi i-l răsuci la spate. Richie urlă de durere.
― Spune „pardon", îi zise Mark.
Răspunsul lui Richie ar fi făcut nespusă plăcere unui bătrîn lup de mare.
Mark îi smuci braţul mai sus, între omoplaţi şi Richie urlă din nou. Era plin de indignare, groază şi uimire. Niciodată nu i se mai întîmplase aşa ceva. Ce se petrecea acum nu putea fi adevărat. Cu siguranţă că nu era posibil ca poponautul ăsta cu patru ochi să stea călare în spatele lui, răsucîndu-i braţul şi făcîndu-l să ţipe de durere în faţa supuşilor săi.
― Spune „pardon", repetă Mark.
Richie se opinti, încercînd să se ridice în genunchi; Mark îşi strînse coapsele în jurul inamicului său, ca un cowboy care călăreşte fără sa un cal sălbatic şi îl împiedică să se mişte. Amîncloi erau plini de praf, însă Richie arăta mult mai jalnic. Faţa îi era roşie şi congestionată, ochii holbaţi şi avea o zgîrietură pe un obraz.
Încercă să-l arunce pe Mark peste umeri însă Mark îi trase braţul şi mai sus. De această dată Richie nu mai urlă. Începu să plîngă.
― Spune „pardon", sau pe Dumnezeul meu că ţi-l rup.
Lui Richie îi ieşise cămaşa din pantaloni. Îşi simţea abdomenul înfierbîntat şi plin de zgîrieturi. Începu să plîngă în hohote şi să se zbată. Şi totuşi nu reuşi să-l mişte din loc pe odiosul poponaut cu patru ochi. Braţul ii era de gheaţă, umărul îi luase foc.
― Dă-te jos, pui de curvă! Nu lupţi cinstit!
Explozie de durere.
― Spune „pardon".
― Nu!
Încercă iarăşi să se ridice în genunchi, însă se prăbuşi cu faţa în ţărînă. Durerea din braţ era îngrozitoare. Avea ţărînă în gură. Ţărînă în ochi. Bătu neajutorat din picioare. Uitase că era uriaş. Uitase cum tremura pămîntul sub paşii săi. Uitase că, atunci cînd va fi mare, avea de gînd să fumeze ţigări Camel, exact ca babacul lui.
― Pardon! Pardon! Pardon! urlă Richie.
Avea sentimentul că ar fi putut să urle „pardon" ore în şir, zile în şir, chiar, dacă aşa şi-ar fi putut salva braţul.
― Spune: „Sînt un rahat mare şi urît".
― Sînt un rahat mare şi urît! urlă Richie în ţărînă.
― Suficient.
Mark Petrie se ridică şi păşi încet la o parte, în timp ce Richie se aduna de pe jos. Îl dureau coapsele de cît îl strînsese. Spera din tot sufletul ca Richie să nu mai aibă chef de bătaie, dacă nu, ar fi fost făcut zob.
Richie se ridică. Se uită în jur. Nimeni nu îndrăzni să-i întîlnească privirea. Toţi îi întoarseră spatele şi îşi continuară activităţile întrerupte. Împuţitul ăla de Glick stătea lîngă poponaut şi se uita la el de parcă ar fi fost vreun zeu.
Richie rămase singur, nevenindu-i să creadă cît de repede fusese distrus. Avea obrajii acoperiţi cu praf, mai puţin unde fuseseră brăzdaţi de lacrimile de furie şi ruşine. Se gîndi dacă să se repeadă asupra lui Mark Petrie. Şi totuşi, umilinţa şi teama, noi şi strălucitoare şi uriaşe, nu i-au permis să o facă. Nu încă. Braţul îl durea ca o măsea cangrenată. Pui de curvă care luptă murdar. Dacă o să vină ziua cînd o să stau eu călare peste tine...
Dar nu astăzi. Se întoarse şi se îndepărtă, iar pămîntul nu mai tremură sub paşii săi. Privi în jos, ca să nu fie obligat să întîlnească ochii vreunui copil.
Cineva din grupul fetelor rîse - sunet înalt, batjocoritor, care persista în aerul dimineţii cu limpezime crudă.
Nu-şi ridică privirea ca să vadă cine rîdea de el.

10

11,15
Locul de depozitare a gunoaielor din Jerusalem's Lot fusese o simplă carieră veche de prundiş pînă cînd, în 1945, pietrişul s-a terminat şi a fost închisă. Se afla la capătul pintenului desprins din Burns Road, la două mile de Cimitirul Harmony Hill.
Dud Rogers auzea din josul drumului pîrîitul slab şi tuşea înecăcioasă a maşinii de tuns iarba a lui Mike Ryerson. Însă, curînd, acel sunet va fi acoperit de trosnetul flăcărilor.
Din 1956, Dud era custodele gropii de gunoi. În fiecare an era renumit în această funcţie în cadrul întrunirii consiliului municipal şi nimeni nu se gîndea să supună această hotărîre la vot. Locuia chiar în groapa cu gunoi, într-un şopron din carton gudronat. Pe uşa care atîrna într-o rînă era pusă o placă: „Custodele gropii cu gunoi". Cu trei ani în urmă reuşise să obţină pe căi mai puţin cinstite un radiator de la consiliul ala de zgîrie-brînză şi renunţase definitiv la apartamentul său din oraş.
Dud Rogers era cocoşat, iar capul şi-l ţinea înclinat într-un mod ciudat, de parcă Dumnezeu, într-o criză de nervi, l-ar fi răsucit puţin, înainte de a-i permite să-şi facă intrarea în lume. Braţele, care, aidoma unei maimuţe, i se bălăngăneau pînă aproape de genunchi, erau însă uimitor de puternice. Fusese nevoie de patru oameni să încarce în camion vechiul seif al magazinului de mărunţişuri ca să-l aducă aici cînd în magazin s-a instalat un seif nou în perete. Cauciucurile camionului se ofiliseră vizibil cînd au pus seiful în el. Însă Dud Rogers îl descărcase singur. Ligamentele grumazului i se încordaseră, venele de pe frunte şi de pe braţe şi de pe bicepşi îi ieşiseră în relief ca nişte cabluri albastre. A împins seiful singur tot drumul pînă la capătul de est al gropii.
Lui Dud îi plăcea groapa de gunoi. Îi plăcea să pună pe fugă copiii care veneau aici să spargă sticle, îi plăcea să dirijeze traficul înspre locurite în care se aducea gunoiul: îi plăcea să culeagă diferite lucruri din movila de gunoi, ceea ce considera a fi privilegiul lui în calitate de custode al locului. Îşi imagina că ceilalţi îşi băteau joc de el, văzîndu-l cum urcă munţi de gunoaie, în cizmele de cauciuc pînă la şold şi cu mănuşi de piele în mîini, cu pistolul în tocul de la brîu, cu un sac pe umăr şi cu briceagul în mînă. Lasă-i să-şi bată joc. În grămezile de gunoi erau sîrme din cupru şi cîteodată chiar motoare întregi, cu bobinele din cupru intacte şi în Portland cuprul se plătea bine. Mai erau birouri şi scaune şi canapele dezarticulate, tot felul de lucruri care puteau fi reparate şi vîndute negustorilor de mobilă veche de pe Drumul Naţional 1. Dud îi pungăşea pe negustori, iar negustorii, la rîndul lor, îi pungăşeau pe turişti, creînd minunata senzaţie a lumii care se roteşte şi se roteşte şi se roteşte. Cu doi am m urmă a găsit un pat cu plasa, crăpat şi cu rama spartă şi l-a vîndut unui curist din Wells pe două sute de parai. Curistul a fost în alnouălea cer şi a bîlbîit extaziat despre autenticitatea de New England a patului respectiv, fără să ştie cu cîtă grijă îndepărtase Dud de pe tăblie însemnul Fabricat în Grand Rapids.
La capătul celălalt al gropii era cimitirul maşinilor; Buickuri şi Forduri şi Chevrolet-uri, şi toate mărcile din lume şi, Dumnezeule, ce de mai piese lăsau oamenii în maşini cînd le aruncau. Radiatoarele erau cele mai grozave, dar şi un carburator bun cu patru cilindri îţi putea aduce şapte dolari, după ce ar fi fost în prealabil înmuiat în benzină.'Şi astea, în afară de curelele de ventilaţie, faruri, pistoane de alimentare, ştergătoare de parbriz, volane şi carpete.
Da, gorpă de gunoi era minunată. Groapa era Disneyland şi, în acelaşi timp, Shangri-La. Însă nu banii ascunşi cu băgare de seamă în cutia neagră îngropată în pămînt, sub fotoliul său îl făceau foarte fericit.
Foarte fericit îl făceau focurile - şi şobolanii.
Dud ardea gunoaiele din groapa lui în dimineţile de duminică şi miercuri şi în serile de luni şi vineri. Focurile de seară erau cele mai frumoase. Îi plăcea nespus strălucirea crepusculară, trandafirie care înflorea din pungile verzi din plastic pline cu gunoaie şi din ziare şi din cutii. Însă focurile de dimineaţă erau mai bune din cauza şobolanilor.
Acum, aşezat în fotoliu şi urmărind cum flăcările se întind şi încep să-şi trimită spre cer fumul negru şi unsuros, Dud ţinea neglijent pistolul, calibrul 22 şi aştepta să iasă la iveală şobolanii.
Cînd veneau, veneau în batalioane. Mari, de un cenuşiu murdar, cu ochii roz. Pe piele le zburdau purici şi căpuşe. Isi tîrau cozile - cabluri groase, trandafirii. Lui Dud îi plăcea la nebunie să împuşte şobolani.
― Cumperi nişte gloanţe ale naibii de puternice, obişnuia să-i spună George Middler de la fierărie, cu vocea lui plina, în timp ce împingea pe tejghea cutia cu cartuşe Remington.
― Municipalitatea le plăteşte?
Asta era o glumă veche de-a lor. Cu cîţiva ani în urmă, Dud expediase o comandă de două mii de cartuşe 22 şi Bill Norton îl trimisese, furios, la plimbare.
― E, asta-i, răspundea Dud, ştii foarte bine că sînt în serviciul public, George.
Uite-l. Şobolanul ăla mare şi gras cu piciorul din spate făcut ferfeniţă era George Middler. In bot avea ceva ce semăna cu o bucată sfîşiată dintr-un ficat de pasăre.
― Iacă-te, George. Poftim, spuse Dud şi apăsă pe trăgaci. Zgomotul împuşcăturii a fost sec şi lipsit de dramatism, însă şobolanul se rostogoli de două ori şi apoi rămase zvîcnind pe pămînt. Într-o bună zi o să-şi cumpere o armă cu calibru mare, un 45 sau un Magnum 357, să vadă ce le poate face ciocănarilor ăstora micuţi.
Acum următorul. Următorul era curviştina aia mică de Ruthie Crockett, aia care nu purta ţîţar cînd se ducea la şcoală şi care-şi dădea coate cu colegii şi rîdea pe înfundate cînd trecea Dud pe stradă. Bang. Pa, Ruthie.
Şobolanii o luară la goană înnebuniţi, căutînd să se adăpostească în partea cealaltă a gropii, însă, pînă să reuşească ei să se ascundă, Dud dovedise şase - pradă bună pentru o singură dimineaţă. Dacă s-ar duce şi s-ar uita la ei, ar vedea cum căpuşele fug de pe corpurile care se răcesc, ca... ca... chiar aşa, ca nişte şobolani care părăsesc o corabie naufragiată.
Ideea asta i se păru extraordinar de nostimă şi-şi dădu pe spate capul înfipt cam aiurea pe umeri şi se lăsă pe cocoaşă şi izbucni în uriaşe hohote de rîs, în timp ce focul se tîra prin gunoaie cu degetele lui portocalii, încovoiate şi lacome.
Da, viaţa era într-adevăr minunată.

11

12,00 - amiază
Sirena oraşului izbucni într-o detunătură de douăsprezece secunde, dînd semnalul pauzei de masă la cele trei şcoli şi întîmpinînd după-amiaza. Lawrence Crockett, a doua persoană ca importanţă din Jerusalem's Lot şi proprietar al firmei de asigurări şi bunuri imobiliare „Crockett's Southern Maine Insurance and Realty" puse deoparte cartea pe care o citea (Sclavii Sexuali ai Satanei) şi îşi potrivi ceasul după şuieratul sirenei. Se duse la uşă şi atîrna lîngă cureaua jaluzelei plăcuţa pe care scria: „Revin la ora unu". Programul îi era neschimbat. Se va duce la Excellent Cafe, va mînca două sandiviciuri cu brînză asezonate cu toate cele, va bea o ceaşcă cu cafea şi îşi va lipi ochii de picioarele Paulinei în timp ce va fuma un William Penn.
Încercă o dată clanţa, ca să se asigure că usa se încuiase şi coborî pe Jointer Avenue. Se opri la colţ şi privi înspre Casa lui Marsten. O maşină era parcată în faţă. O desluşea vag; era ceva care sclipea şi strălucea. Îi provoca însă o uşoară nelinişte. Căci, cu mai mult de un an în urmă, vînduse într-o tranzacţie globală atît Casa lui Marsten cît şi demult-defuncta Spălătorie Comunală. Fusese cea mai stranie afacere din toată viaţa lui - şi avusese parte de cîteva tranzacţii destul de ciudate de' cînd era în meserie. Proprietarul maşinii de acolo de sus era, după toate probabilităţile, un bărbat pe nume Straker. R.T. Straker. Şi chiar în această dimineaţă poştaşul îi adusese ceva din partea acestui Straker.
Tipul în cauză venise la biroul lui Crockett într-o după-amiază blîndă de iulie, cu un an şi ceva în urmă. Coborîse din maşină şi se oprise o clipă pe trotuar înainte de a intra. Era un bărbat înalt, îmbrăcat într-un costum sobru din trei piese, în ciuda căldurii zilei de vară. Chel ca o bilă de biliard şi transpirînd la fel de mult ca şi ea. Sprîncenele îi erau doua dungi negre şi drepte, iar ochii, două găuri întunecate, de parcă i-ar fi fost făcute cu burghiul pe suprafaţa colţuroasă a chipului, într-o mînă ducea o servietă mică. Cînd Straker intră, Larry era singur în birou; avea o secretară angajată cu jumătate de normă, o fată care studiase la Falmouth şi care avea cea mai delicioasă pereche de sfîrcuri de care ţi s-a agăţat vreodată privirea. Însă ea lucra după-amiezele pentru un avocat din Gates Falls.
Chelul s-a aşezat pe scaunul clientului, şi-a pus servieta pe genunchi şi l-a privit fix pe Larry Crockett. Era imposibil să citeşti ceva în ochii aceia şi acest fapt îl tulbură pe Larry. Îi plăcea să poată citi dorinţele unui om, fie el tînăr sau bătrîn, înainte ca acesta să apuce să deschidă gura. Însă bărbatul acesta nu se oprise să se uite la fotografiile proprietăţilor de vînzare, prinse cu pioneze pe pereţi, nu-i întinsese mîna şi nu se prezentase. Nici măcar nu spusese bună ziua.
― Cu ce vă pot fi de folos? întrebă Larry.
― Sînt trimis să achiziţionez o reşedinţă şi un sediu comercial în oraşul dumneavoastră atît de frumos, spuse chelul.
Lipsa de tonalitate din vocea lui, atît de seacă, atît de uniformă, îl duse pe Larry cu gîndul la anunţurile înregistrate pe care le auzeai cînd formai un număr de telefon şi voiai să afli cum va fi vremea.
― Ei bravo, minunat, spuse Larry. Avem cîteva proprietăţi foarte drăguţe care s-ar putea...
― Nu este nevoie, zise chelul şi-şi ridică mîna ca pentru a opri şuvoiul vorbelor lui Larry.
Fascinat, Larry observă că degetele erau uimitor de lungi -mijlociul avea zece, chiar treisprezece centimetri de la bază la vîrf.
― Sediul comercial se află la un cvartal de clădirea Primăriei, în faţa parcului.
― Da, putem încheia un contract. Pe vremuri acolo era o spălătorie automată. A dat faliment acum un an. Ar fi o poziţie foarte bună dacă dunineavoastră...
― Reşedinţa, nu-i luă chelul în seamă spusele, este cea pe care localnicii o numesc Casa lui Marsten.
Larry era .prea tîrşîit în meseria lui ca să-şi arate uluirea imensă.
― Chiar aşa?
― Da. Numele meu este Straker. Richard Throckett Straker. Toate documentele vor fi întocmite pe numele meu.
― Foarte bine, spuse Larry.
Măcar atît era limpede, că individul vorbea serios.
― Preţul cerut pentru Casa lui Marsten este de 14.000, deşi cred că aş putea să-mi conving clienţii să accepte şi mai puţin. Pe fosta spălătorie...
― Văd că nu ne înţelegem. Am fost autorizat să plătesc un dolar.
― Un...?
Larry se aplecă spre omul din faţa lui, de parcă nu ar. fi înţeles bine.
― Da. Aşteptaţi, vă rog.
Degetele lungi ale lui Straker deschiseră servieta şi scoaseră dinăuntru cîteva hîrtii într-un dosar albastru din plastic transparent.
Larry Crockett îl privi, încruntîndu-se.
― Citiţi, vă rog. Aşa nu vom mai pierde vremea.
Larry dădu la o parte coperta dosarului şi-şi aruncă privirea asupra primei coli de hîrtie, cu aerul unui om care încearcă să facă pe placul unui nebun. O clipă, ochii i se mişcară la întîmplare de la stînga la dreapta, apoi şi-i aţinti asupra unui rînd.
Straker surise. Din buzunarul interior al hainei scoase o tabacheră plată din aur şi îşi alese o ţigară. O bătu uşor şi apoi o aprinse cu un chibrit din lemn. Aroma aspră a tutunului turcesc umplu biroul şi se învolbură suflată de ventilator.
În următoarele zece minute, tăcerea absolută domni în birou, întreruptă numai de murmurul ventilatorului şi de traficul de afară. Straker îşi fuma ţigara pînă la capăt, strivi mucul incandescent între degete şi îşi aprinse alta.
Larry îşi ridică ochii. Era palid şi tulburat.
― E o glumă. Cine te-a pus? John Kelly?
― Nu cunosc nici un John Kelly. Şi eu nu glumesc.
― Hîrtiile astea... act de cedare a drepturilor... căutarea titlurilor de proprietate... Dumnezeule, omule, nu ştii că bucata asta de teren valorează un milion şi jumătate de dolari?
― Prostule, spuse rece Straker. Valorează patru milioane. Şi va valora şi mai mult în curînd, cînd se va construi centrul comercial.
― Ce vrei? . Vocea îi suna răguşit.
― Ţi-am spus ce vreau. Asociatul meu şi cu mine vrem să începem o afacere în acest oraş. Vrem să locuim în Casa lui Marsten.
― Ce fel de afacere? Crimă autorizată?
Zîmbetul lui Straker era de gheaţă.
― Mă tem că este vorba doar despre o simplă afacere cu mobilă. Specializată în mobilă veche pentru colecţionari. Asociatul meu este întrucîtva expert în acest domeniu.
― Rahat! veni răspunsul grosolan al lui Larry. Poţi să iei Casa lui Marsten cu opt miare jumătate şi magazinul cu şaisprezece. Şi trebuie să ştiţi amîndoi că acest oraş nu-şi poate permite un magazin cu mobilă veche şi de lux.
― Asociatul meu este extrem de bine informat asupra subiectelor care îl interesează, spuse Straker. Ştie că oraşul dumneavoastră se află pe o autostradă pe care trec turişti şi oameni care închiriază locuinţe doar pe timpul verii. Cu aceştia preconizăm să facem mare parte din comerţul nostru. În orice caz, acest lucru nu este treaba dumitale. Hîrtiile sînt bune?
Larry lovi uşor în birou cu dosarul albastru.
― Par a fi. Însă n-am de gînd să mă las dus de nas, indiferent ce spui că vrei.
― Nu, sigur că nu.
Vocea lui Straker dezvăluia inflexiuni dispreţuitoare, mascate doar prin buna lui creştere.
― Cred că ai un avocat în Boston. Un domn pe nume Francis Walsh.
― De unde ştii? lăjxă Larry.
― Nu contează. Arată-i hîrtiile. Îţi va confirma validitatea lor. Terenul pe care se va construi acest centru comercial va deveni al dumitale dacă îndeplineşti trei condiţii.
― Aha, spuse Larry şi păru uşurat. Condiţii.
Se lăsă pe spate în scaun şi îşi alese un trabuc William Penn din cutia din ceramică de pe birou. Aprinse un chibrit pe talpa pantofului şi pufăi:
― Acum ajungem la esenţă. Dă-i drumul.
― Numărul unu. Îmi vei vinde Casa lui Marsten şi sediul comercial pe un dolar. Clientul dumitale, proprietarul casei, este o corporaţie imobiliară din Bangor. Magazinul aparţine acum unei bănci din Portland. Sînt convins că ambele părţi vor fi de acord cu cele mai mici preţuri acceptabile, pe care le vei acoperi dumneata. Bineînţeles, minus comisionul dumitale.
― De unde ai informaţiile astea?
― Acest lucru nu te interesează, domnule Crockett. Condiţia a doua. Vei păstra secretul absolut asupra tranzacţiei pe care o încheiem acum. Secretul absolut. Dacă totuşi, vei fi întrebat, tot ce ştii este ceea ce ţi-am spus - sîntem doi parteneri care începem o afacere pentru turişti şi vilegiaturişti. Este extrem de important.
― Nu sînt gură-spartă.
― Cu toate acestea, vreau să realizezi perfect caracterul serios al condiţiei. S-ar putea să vină o vreme, domnule Crockett, cînd ai să arzi de dorinţa de a povesti cuiva despre afacerea minunată pe care ai încheiat-o astăzi. Dacă vei face aşa ceva, voi afla. Te voi distruge, înţelegi?
― Vorbeşti ca un personaj din filmele alea poliţiste de duzină, spuse Larry. Părea netulburat, însă în adîncul său simţea cum prinde contur o senzaţie dezgustătoare de teamă. Cuvintele Te voi distruge sunaseră la fel de neutru ca Ce mai faci. Şi asta făcea ca aserţiunea să sune adevărat, într-un mod extrem de neplăcut. Şi de unde dracu' ştia glumeţul ăsta de Frank Walsh? Nici măcar nevastă-sa nu avea habar de Frank Walsh.
― Înţelegi, domnule Crockett?
― Da, spuse Larry. Sînt obişnuit să-i îmbrobodesc.
Straker schiţă din nou umbra de surîs.
― Desigur. De aceea facem afaceri împreună.
― A treia condiţie?
― Casa are nevoie să fie puţin renovată.
― Este un mod de a pune problema, zise sec Larry.
― Asociatul meu intenţionează să se achite el însuşi de această sarcină. Însă dumneata vei fi agentul lui. Vor apărea felurite cereri din cînd în cînd. Din cînd în cînd voi avea nevoie ca lucrătorii pe care îi vei angaja să aducă diferite lucruri fie la casă, fie la magazin. Nu vei pomeni nimic de aceste servicii, înţelegi?
― Mda, înţeleg. Nu eşti de prin părţile astea, nu?
― Are vreo însemnătate? întrebă Straker arcuindu-şi sprîncenele.
― Sigur că are. Aici nu e Boston sau New York. Nu e vorba doar dacă îmi pot pune eu fermoar la gură. Oamenii or să vorbească. Păi, e o hoaşcă pe Strada Railroad, o cheamă Mabel Werts, care stă toată ziua cu un binoclu...
― Nu mă interesează locuitorii oraşului. Asociatului meu nu-i pasă de locuitorii oraşului. Locuitorii oraşului vorbesc întotdeauna. Nu se deosebesc cu nimic de coţofenele de pe sîrmele de telegraf. Ne vor accepta curînd.
Larry ridică din umeri:
― Treaba voastră.
― Întocmai, îl aprobă Straker. Vei achita toate aceste servicii şi vei păstra toate facturile şi chitanţele. Banii îţi vor fi rambursaţi. De acord?
După cum îi spusese lui Straker, Larry se pricepea să îmbrobodească oamenii şi, în plus, era recunoscut ca unul dintre cei mai buni jucători de pocher din Cumberland. Şi, cu toate că îsi păstrase aspectul calm în cursul întregii discuţii, stătea ca pe jăratec. Tîrgul pe care i-l propunea nebunul ăsta era genul de ocazie care ti se iveşte o singură dată în viaţă, sau chiar deloc. Poate că şeful tipului era unul din mizantropii ăia miliardari şi scrîntiţir care...
― Domnule Crockett? Aştept.
― Am şi eu două condiţii, spuse Larry.
― Oh? Straker dovedi un interes politicos.
Agită dosarul albastru:
― Mai întîi, hîrtiile astea trebuie să fie verificate.
― Desigur.
― În al doilea rînd, nu vreau să ştiu nimic dacă faceţi ceva ilegal. Adică...
Însă fu întrerupt. Straker îsi dădu capul pe spate şi emise un hohot de rîs ciudat de rece şi lipsit de emoţie.
― Am zis ceva caraghios? întrebă Larry, fără urmă de zîmbet pe chip.
― Oh... ah... sigur că nu, domnule Crockett. Te rog să-mi scuzi ieşirea. Cuvintele dumitale mi s-au părut amuzante din motive cu totul personale. Ce doreai să mai adaugi?
― Reparaţiile. Nu am de gînd să-ţi aduc vreun material care să mă lase în curu' gol. Dacă aveţi de gînd să fabricaţi alcool sau droguri sau bombe, vă priveşte direct de unde vă luaţi materia primă.
― De acord, spuse Straker.
Zîmbetul îi dispăruse.
― Încheiem tîrgul?
Cu un presentiment bizar, Larry spusese atunci:
― Dacă hîrtiile astea sînt în regulă, cred că da. Deşi mi se pare că dumneata ai făcut tîrgul şi'eu m-am ales cu banii'.
― Astăzi este luni, zise Straker. Să trec joi după-amiază?
― Mai bine vineri.
― Aşa. Este foarte bine.
Se ridică.
― O zi bună, domnule Crockett.
Hîrtiile erau adevărate. Avocatul din Boston al lui Larry i-a spus că terenul pe care urma să fie construit centrul comercial din Portland fusese achiziţionat de un grup numit „Continental Land and Realty", care era o societate fantomă cu birourile în clădirea Băncii Chimice din New York. În birourile acestea nu se afla nimic decît cîteva fişete goale şi mult praf.
Straker s-a întors vineri şi Larry a semnat actele de proprietate. A făcut-o cu un gust puternic de îndoială. Pentru prima oară nesocotise maxima sa personală: Nu scuipi unde pupi. Şi cu toate că motivele erau extrem de atrăgătoare, realiză, în momentul cînd Straker puse în servietă actele de proprietate asupra Casei lui Marsten şi a fostei Spălătorii Comunale, că ajunsese la cheremul acestui om. La cheremul acestui om şi al asociatului său, domnul Barlow, cel absent.
Luna august trecu şi, cînd vara alunecă în toamnă, iar apoi, toamna în iarnă, a început să aibă un sentiment de uşurare pe care nu îl putea însă defini. Pînă în primăvara acestui anv aproape că reuşise să uite afacerea pe care o făcuse ca să obţină hîrtiile care erau acum închise în caseta sa personală de la banca din Portland.
Apoi au început să se întîmple tot felul de lucruri.
Scriitorul ăla, Mears, venise cu o săptămînă şi jumătate în urmă să întrebe dacă putea închiria Casa lui Marsen şi îl privise cu multă suspiciune pe Larry cînd acesta i-a spus că fusese vîndută.
Ieri găsise un sul lung în cutia poştală, împreună cu o scrisoare de la Straker. Mai degrabă un bilet. Era foarte scurt. „Fii amabil şi pune afişul pe care l-ai primit în vitrina magazinului. R. T. Straker." Afişul era destul de obişnuit şi chiar mai puţin strident decît altele. Pe el scria doar atît: „Magazinul se deschide într-o săptămînă. Barlow şi Straker. Mobilă bună. Antichităţi. Aşteptăm anticari." îl trimise pe Royal Snow să-l pună.
Şi acum era o maşină parcată în faţa Casei lui Marsten. Încă o mai privea cînd cineva spuse chiar lîngă el:
― Ai adormit, Larry?
Tresări şi se întoarse spre Parkins Gillespie, care stătea alături şi-şi aprindea un Pall Mall.
― Nu, spuse şi rîse nervos. Mă gîndeam doar.
Parkins îşi ridică şi el ochii spre Casa lui Marsten, unde soarele sclipea pe crom şi metal în aleea din faţă, apoi privi la vechea spălătorie, în vitrina căreia era pus afişul cel nou.
― Nu eşti singurul. E bine cînd vin oameni noi în oraş. I-ai cunoscut, nu?
― Numai pe unul din ei. Anul trecut.
― Domnul Barlow sau domnul Straker?
― Straker.
― Drăguţ tip, ce zici?
― Greu de spus, Larry simţi brusc o dorinţă puternică de a-şi umezi buzele. Insă nu o făcu.
― Am discutat numai afaceri. Mi s-a părut în regulă.
― Bine. E bine. Hai. Te conduc pînă la Excellent Cafe.
Cînd traversară strada, Lawrence Crockett -se gîndea la pacturi încheiate cu diavolul.

12

1,00 după-amiaza
Susan Norton intră în salonul de coafură al lui Babs, îi zîmbi lui Babs Griffen (sora mai mare a lui Hal şi Jack) şi spuse:
― Slavă Domnului că ai putut să mă primeşti aşa repede. -Nu-i nici o problemă în mijlocul săptămînii, zise Babs,
dînd drumul la ventilator.
― Ce zăduf e. O să fie o furtună năpraznică în după-masa asta.
Susan privi cerul, de un albastru fără pată.
― Crezi?
― Mda. Cum vrei să ţi-l fac, iubito?
― Natural, spuse Susan, cu gîndul la Ben Mears. Ca şi cînd nici nu m-aş fi apropiat de locul ăsta.
― Iubito, oftă Babs, apropiindu-se de ea. Aşa zic toate.
Oftatul purtă spre Susan miros de gumă de mestecat din fructe şi Babs o întrebă dacă văzuse că nişte ţipi deschideau un magazin nou de mobilă în vechea Spălătorie Comunală. Chestii scumpe, după cum arătau, însă ar fi fost nemaipomenit dacă ar fi avut de vînzare şi un felinar de vînt drăgălaş, care să facă pereche cu cel pe care îl avea în apartamentul ei şi plecarea de acasă şi stabilirea în oraş a fost cea mai deşteaptă mişcare pe care o făcuse vreodată şi nu-i aşa că fusese o vară frumoasă? Ce păcat că se sfirşea.

13

3,00 după-amiază
Bonnie Sawyer stătea întinsă pe patul dublu din casa ei de pe Deep Cut Road. Era o casă normală, nu o rulotă sărăcăcioasă şi avea şi fundaţie şi pivniţă. Soţul ei, Reg, cîştiga bine muncind ca mecanic auto la atelierul lui Jim Smith în Buxton.
Era complet goală, cu excepţia unei perechi de chiloţi albaştri, "transparenţi, şi privea nerăbdătoare la ceasul de pe noptieră: 3,02 - unde era?
De parcă gîndul ei l-ar fi adus, uşa de la dormitor se întredeschise uşurel şi Corey Bryant cercetă camera cu privirea.
― E totul în regulă? şopti el.
Corey nu avea decît douăzeci şi doi de ani, lucra de doi ani la societatea de telefoane şi aventura aceasta cu o femeie măritată - mai ales una de calibrul lui Bonnie Sawyer, care în 1973 fusese aleasă Miss a Ţinutului Cumberland - îl făcea să se simtă slăbit şi nervos şi excitat.
Bonnie îi surise larg cu dinţii îmbrăcaţi în coroane drăgălaşe:
― Dacă nu ar fi fost, iubitule, spuse, ai fi avut acum o gaură în tine suficient de mare să te poţi uita la televizor prin ea.
El intră în vîrful picioarelor, cu centura de siguranţă atîrnîndu-i ridicol la brîu.
Bonnie chicoti şi-şi deschise braţele.
― Chiar că-mi placi, Corey. Eşti drăguţ.
Ochii lui Corey căzură din întîmplare pe petecul întunecat de sub nailonul albastru bine întins şi începu să se simtă mai mult excitat decît nervos. Uită să mai păşească în vîrful picioarelor şi se îndreptă spre ea şi, cînd se împreunară, undeva în pădure începu să ţîrîie un greiere.

14

4,00 după-amiază
Ben Mears se ridică de la birou. Terminase lucrul de după-amiază. Renunţase la plimbarea în parc pentru a putea merge în seara aceea la cină la familia Norton cu conştiinţa împăcată şi scrisese aproape toată ziua fără pauză.
Se întinse, ascultînd cum îi trosnesc vertebrele. Pieptul îi era ud de sudoare. Se duse la dulăpiorul de deasupra patului, scoase un prosop curat şi coborî la baie să facă un duş înainte ca ceilalţi locatari să se întoarcă de la muncă şi să facă murdărie.
Îşi puse prosopul pe umăr, se întoarse spre uşă şi apoi se duse la fereastră, unde i se păruse că a văzut ceva. Nimic în oraş: moţăia mai departe în după-amiaza tîrzie, sub un cer colorat în nuanţa aceea deosebită de albastru închis cu care New England este binecuvîntată în zilele frumoase de vară tîrzie.
Vedea clădirile cu două etaje de pe Jointer Avenue, le vedea acoperişurile plate, asfaltate, şi vedea parcul, unde copiii, întorşi acum de la şcoală, trîndăveau, sau se plimbau cu bicicleta, sau se ciondăneau; şi putea vedea şi zona de nord-vest a oraşului, unde Strada Brock dispărea sub umărul primului deal împădurit.
Ochii i se plimbară mai departe, spre luminişul din pădure, unde Burns Road şi Brooks Road se intersectau într-un T — şi apoi mai sus, înspre locul unde se înălţa Casa lui Marsten, dominînd oraşul.
De aici se vedea, miniaturizată aproape de perfecţiune, micşorată la dimensiunile unei case de păpuşi. Şi îi plăcea aşa.
Văzută de aici, Casa lui Marsten avea o dimensiune căreia îi putea face faţă. Puteai chiar întinde mîna s-o acoperi cu palma.
În faţa casei era o maşină.
Rămase să o privească, cu prosopul pe umăr, fără să se mişte, simţind cum groaza i se strecoară în stomac, sentiment pe care nu încercă să şi-l analizeze. Fuseseră înlocuite şi două din obloanele căzute, fapt care îi conferea un aspect secret, orb, pe care nu-l avusese înainte.
Buzele i se mişcară tăcute, de parcă ar fi format cuvinte pe care nimeni - nici măcar, el însuşi - nu le putea înţelege.

15

5,00 după-amiază
Matthew Burke plecă de la liceu cu servieta în mîna stîngă şi traversă parcarea, golită acum, îndreptîndu-se spre locul unde ii aştepta vechiul lui Chevy Biscayne, încă purtînd cauciucurile de iarnă.
Avea şaizeci şi trei de ani, depăşise cu doi ani vîrsta pensionării şi încă mai făcea faţă unui program extrem de încărcat de ore de limba şi literatura engleză şi de o mulţime de alte activităţi în afara şcolii. Cea mai importantă acţiune din toamna aceasta era punerea în scenă a unei piese pentru serbarea şcolară şi tocmai terminase de citit rolurile pentru o farsă în trei acte, intitulată Problema lui Charley. Trupa era compusă din obişnuita cantitate uriaşă de imposibili; poate vreo zece trupuri călduţe ce puteau fi folosite şi care cel puţin îşi vor învăţa replicile (şi le vor declama apoi pe un ton cavernos, monoton şi tremurător) şi trei copii care aveau o fărîmă de talent. Le va împărţi rolurile vineri şi va începe repetiţiile săptămîna următoare. Vor repeta pînă la data de 30 octombrie, cînd era programată reprezentaţia piesei. Teoria lui Matt era că o piesă prezentată pe scena unui liceu trebuie să fie ca o farfurie cu supă marca Cmapbell's Alphabet: fără gust, însă inofensivă. Rudele copiilor vor veni la spectacol şi vor fi încîntate. Criticul teatral al ziarului Ledger, din Cumberland va veni şi el şi se va extazia polisilabic, pentru simplul motiv că era plătit să vizioneze toate reprezentaţiile pe plan local. Eroina (Ruthie Crockett, probabil, anul acesta) se va îndrăgosti nebuneşte de un membru al distribuţiei şi s-ar putea să-şi piardă fecioria după petrecerea care va avea loc la sfîrşitul spectacolului. Şi apoi el va fi acela care va suporta criticile Clubului de Discuţii Literare.
La şaizeci şi trei de ani, lui Matt Burke încă îi mai plăcea meseria de profesor. Era departe de a fi adeptul unei discipline severe, pierzînd astfel orice şansă pe care ar fi putut-o avea cîndva să ajungă în conducerea liceului (era puţin chiar prea visător ca să poată îndeplini cu succes chiar şi funcţia de asistent principal), însă această lipsă de disciplină nu i s-a părut niciodată a fi un impediment. A citit sonetele lui Shakespeare în clase îngheţate, unde trosneau ţevile de la calorifere, printre avioane de hîrtie şi flegme, s-a aşezat pe pioneze şi le-a aruncat cu un aer absent, în timp ce spunea elevilor să deschidă cărţile de gramatică la pagina 467, a deschis sertare pentru a scoate lucrările la literatură şi a descoperit înăuntru numai greieri, broaşte şi, odată, un şarpe negru, lung de trei metri.
A cutreierat de-a lungul şi de-a latul limbii engleze ca un „Ancient Mariner", solitar, însă satisfăcut: Steinbeck - ora întîi, Chaucer - ora a doua, subiectiva - ora a treia, şi funcţiile gerundului chiar înainte de pauza de masă. Degetele îi erau în permanenţă îngălbenite mai degrabă cu praf de cretă decît cu nicotină, împătimit cum era.
Copiii nici nu-l venerau, nici nu-l iubeau; nu era un domn Chips, lîncezind într-un colţ rustic al Americii şi aşteptînd-o pe Ross Hunter să-l descopere, însă mulţi dintre elevii lui ajunseseră să-l respecte, şi cîţiva au învăţat de la el că munca dedicată, indiferent cît de excentrică sau umilă, este ceva ce merită a fi luat în seamă. Îi plăcea ceea ce făcea.
Acum se urcă în maşină, apăsă prea tare pe accelerator şi înecă motorul, aşteptă şi îl porni din nou. Găsi un post de muzică rock 'n' roll din Portland şi dădu volumul aproape de maximum. Era de părerea că rock 'n' roll-ul este o muzică minunată. Ieşi cu spatele din lotul lui de parcare, maşina se opri, apoi porni din nou.
Avea o căsuţă pe Taggart Stream Road şi prea puţini musafiri. Nu fusese niciodată căsătorit, nu avea rude, decît un frate în Texas care lucra la o companie petrolieră şi care nu-i scria niciodată. Nu simţea deloc lipsa unor asemenea legături. Era un om singuratic, însă singurătatea nu-l schimonosise în nici un fel.
Se opri la semnul luminos de la intersecţia dintre Jointer Avenue şi Strada Brock, apoi coti înspre casă. Umbrele erau mai lungi acum, iar lumina zilei căpătase o căldură ciudată şi frumoasă - netedă şi aurie, ca o tuşă dintr-un tablou al impresioniştilor francezi. Aruncă o privire spre stînga, văzu Casa lui Marsten şi se uită mai bine.
― Obloanele, - spuse cu voce tare, în vacarmul ritmat al muzicii de la radio. Obloanele alea sînt ridicate.
Se uita în oglinda retrovizoare şi văzu o maşină parcată în faţa casei. Era profesor în 'salem's Lot din 1957 şi nu văzuse niciodată vreo maşină parcată acolo.
― Locuieşte cineva acolo? întrebă, fără să se adreseze nimănui anume şi porni mai departe.

16

6,00 seara
Tatăl lui Susan, Bill Norton, prim consilier la municipalitate, fu surprins să descopere că îi plăcea Ben Mears - îi plăcea chiar foarte mult. Bill era un bărbat masiv, dur, cu păr negru, clădit ca un camion şi deloc gras, chiar şi după cincizeci de ani. În clasa a unsprezecea, cu permisiunea tatălui său, abandonase cursurile şi se înrolase în Marină. De atunci muncise din greu ca să ajungă în vîrf, obţinîndu-şi diploma la douăzeci şi patru de ani, în urma unui test de echivalare a bacalaureatului. Nu era deloc genul de anti-intelectual orbit şi mitocan, cum devin uneori muncitorii simpli cînd nu li se permite să capete educaţia de care ar fi fost capabili, fie prin jocul sortii, fie prin propriile lor acţiuni; însă nu avea deloc înţelegere pentru „băşinile artistice", cum i-a numit pe unii din tinerii cu ochi de căprioară şi părul lung pe care îi adusese Susan acasă. Nu-l deranja felul cum se îmbracă sau părul prea lung. Îl deranja doar faptul că nici unul din ei nu părea serios. Nu împărtăşea afecţiunea soţiei sale pentru Floyd Tibbits, băiatul cu care ieşea Susie mai tot timpul de cînd absolvise facultatea, însă nici nu-l displăcea. Floyd avea o slujbă bunicică în conducerea de la Falmouth Grant şi Bill Norton îl considera a fi destul de serios. Şi era din oraş. Dar, într-un fel, aşa era şi Ben Mears.
― Să nu începi să-l sîcîi cu poveştile tale că orice artă e o băşină, spuse Susan, ridicîndu-se la auzul soneriei.
Purta o rochie de vară, verde deschis, iar noua coafură îi era strînsă uşor cu o jurubiţă de fire verzi.
Bill rîse:
― Le zic aşa cum îi văd, Susie, iubito. N-o să te pun într-o situaţie penibilă... n-o fac niciodată, nu-i aşa?
Îi aruncă un surîs îngrijorat şi nervos şi se duse să deschidă uşa.
Bărbatul care intră era înalt şi slab, agil, cu trăsături frumoase şi cu o claie de păr negru care părea proaspăt spălat, în ciuda aspectului său unsuros. Şi felul în care era îmbrăcat îl impresiona favorabil pe Bill: jeansi simpli, foarte noi, şi o cămaşă albă cu mînecile suflecate pînă la coate.
― Ben, ei sînt tatăl şi mama mea - Bill şi Ann Norton. Mama, Tata, Ben Mears.
― Bună seara. Îmi pare bine să vă cunosc.
Zîmbi uşor rezervat spre doamna Norton şi ea spuse:
― Bună seara, domnule Mears. Este prima oară cînd cunoaştem un scriitor în carne şi oase. Susan a fost teribil de emoţionată.
― Nu vă faceţi probleme; nu obişnuiesc să citez din romanele mele.
Surîse din nou.
― Bună, zise Bill şi se ridică greoi din scaun. Ajunsese prin muncă la poziţia de lider al sindicatului de la docurile din Portland, iar strîngerea lui de mînă era puternică. Însă mîna lui Mears nu era umedă şi lipicioasă şi nici nu se mototoli la atingerea lui, ca mîinile băşinilor tale artistice, varietatea de grădină, Susie, iubito, şi Bill era impresionat. Acum puse în practică al doilea criteriu de testare.
― Vrei o bere? Am nişte cutii la gheaţă, 'colo. Arătă cu mîna spre grădiniţa din spatele casei, pe care el însuşi o amenajase. În mod invariabil, băşinile artistice răspundeau nu; majoritatea aveau numai tărîţe în cap şi nu puteau risca să-şi piardă conştiinţa lor atît de valoroasă juisînd.
― Hei, o bere ar fi nemaipomenită, spuse Ben şi surîsul i se transformă într-un rînjet larg. Chiar două sau trei.
Hohotul de rîs al lui Bill zgudui casa:
― Bravo, al meu eşti. Haide.
La sunetul rîsului său, o comunicare ciudată păru a avea loc între cele două femei, care semănau foarte mult una cu cealaltă. Fruntea lui Ann Norton se încreţi, în timp ce cea a lui Susan se lumină - îngrijorarea păru a fi fost transferată, prin telepatie, în cealaltă parte a camerei.
Ben îl urmă pe Bill pe terasă. O lădiţă cu gheaţă era aşezată în colţ, pe un taburet, plină cu cutii de bere Pabst. Bill scoase o cutie şi i-o aruncă lui Ben, care o prinse cu o singură mînă, însă uşor, ca să nu facă spumă.
― E drăguţ aici, spuse Ben, privind grătarul din curte.
Era un grătar simplu, practic, din cărămizi, iar deasupra lui încă mai tremura căldura.
― Eu am construit-o, zise Bill. Aşa că trebuie să fie drăguţă.
Ben trase o duşcă şi apoi rîgîi, alt semn în favoarea lui.
― Susie crede că eşti un tip extra, spuse Norton.
― E o fată drăguţă.
― E o fată bună, cu simţ practic, adăugă Norton şi rîgîi dus pe gînduri. Zice că ai scris trei cărţi. Că le-ai şi publicat.
― Da, aşa e.
― Ţi-au adus bani?
― Prima, spuse Ben şi nu mai continuă.
Bill Norton îl aprobă uşor din cap, fiind cu totul de acord cu un om care are suficientă minte să nu se apuce să trăncănească despre afacerile sale.
― Vrei să mă ajuţi la chiftele şi cîrnaţi?
― Sigur.
― Trebuie să tai cîrnaţii, ca să le iasă zeama. Ştii chestia asta?
― Mda.
Făcu mişcări oblice prin aer cu arătătorul de la mîna dreaptă, rînjind uşor tot timpul. Crestăturile mici făcute în cîrnaţii de casă îi împiedicau să mai facă băşici cînd erau puşi pe grătar.
― E clar că eşti de prin părţile astea, spuse Bill Norton. Ia sacul ăla cu cărbuni de colo şi eu o să aduc carnea. Ia-ţi şi berea.
― Nici prin gînd nu-mi trece să mă despart de ea.
Bill ezită o clipă în prag şi îşi ridică o sprinceană înspre Ben Mears:
― Eşti un tip serios? îl întrebă.
Ben zîmbi, înfuriat puţin:
― Asta sînt.
Bill dădu din cap:
― E bine, zise şi intră.
Babs Griffen prevăzuse că o să plouă, însă se întîmplă exact pe dos şi cina din curtea din spate decurse cum nu se poate mai bine. Vintul începuse să adie uşor, întovărăşindu-se cu fumul cu miros de carne de porc din grătar şi izgonind ţînţarii cei mai răi de sfîrşit de anotimp. Femeile strînseră masa, farfuriile din carton şi condimentele, apoi se întoarseră, să bea fiecare cîte o bere şi să se distreze cînd Bill, vulpe bătrînă, cunoscător al mişcărilor înşelătoare ale curenţilor de aer, îl bătu pe Ben cu 2l-6 la badminton. Ben refuză revanşa cu părere de rău evidentă, arătînd ceasul.
― Am o carte pe foc, spuse. Îi datorez încă şase pagini. Dacă mă îmbăt, mîine dimineaţă, n-o să fiu în stare nici măcar să citesc ce am scris.
Susan îl conduse la poartă - venise pe jos. Bill dădu aprobator din cap către el însuşi în timp ce stingea focul. Spusese că e serios şi Bill era hotărît să-l creadă pe cuvînt. Nu venise cu poveşti nemaipomenite ca să-i impresioneze, însă oricine muncea după cină avea posibilitatea să-şi graveze numele pe copacul inimii altcuiva, chiar cu majuscule.
Totuşi, Ann Norton, nu se lăsase îmblînzită.

17

7,00 seara
Floyd Tibbits intră în parcarea acoperită cu pietriş a cîrciumii lui Dell cam la zece minute după ce Delbert Markey, proprietar şi barman, aprinsese noul semn roz de pe uşa din faţă.
Pe semn scria DELL'S cu litere de cîte un metru, iar apostroful era un glob de sticlă.
Afară, lumina soarelui fusese alungată de pe cer de amurgul violet şi, în curînd, ceaţa va începe să se formeze în buzunarele adînci ale solului. Obişnuiţii barului vor începe să apară peste o oră.
― Salut, Floyd, spuse Dell, scoţînd o sticlă din frigider. Ai avut o zi bună?
― Bunuţă, zise Floyd. Berea aia arată nemaipomenit.
Era un bărbat înalt, cu o barbă bine îngrijită, de culoarea nisipului, îmbrăcat acum în pantaloni şi jachetă sport -uniforma lui de la firma Grant. Era al doilea în ierarhia departamentului care se ocupa cu acordarea creditelor şi îi plăcea ceea ce făcea într-un mod destul de absent, care risca să treacă peste noapte graniţa înspre o plictiseală de moarte. Simţea că se iroseşte, însă senzaţia nu era excesiv de neplăcută. Şi mai era şi Suze - o fată tare bună. Nu peste mult timp ea avea să se hotărască şi atunci el va trebui să devină cineva.
Aruncă pe bar o bancnotă de un dolar, îşi turnă bere, ţinînd paharul înclinat, bău cu sete şi îşi umplu din nou paharul. Celălalt client al barului în acest moment era un tînăr îmbrăcat în salopeta companiei de telefoane - puştiul familiei Bryant, aşa i se păru lui Floyd. Bea bere la una din mese şi asculta un cîntec melancolic de dragoste la tonomat.
― Aşa, şi ce mai e nou prin oraş? întrebă Floyd, cunoscînd deja răspunsul. Nimic nou, nu atît cît să conteze. S-ar fi putut ca vreun elev să fi venit beat la liceu, însă altceva nu-i putea trece prin minte.
― Ei, cineva a omorît cîinele unchiului tău. Asta-i nou.
Floyd se opri, cu paharul la jumătatea drumului spre gură.
― Ce? Cîinele unchiului Win, Doc?
― Aşa.
― L-a călcat o maşină?
― Nu s-ar zice. Mike Ryerson l-a găsit. Se dusese la Harmony Hill să taie iarba şi Doc atîrna de vîrfurile alea din poartă. Spintecat şi îi ieşiseră maţele.
― Ticălosul! spuse Floyd, înmărmurit. 
Dell dădu grav din cap, satisfăcut de impresia pe care o făcuseră vorbele sale. Ştia că mai era o ştire fierbinte în oraş astă seară - că iubita lui Floyd fusese văzută cu scriitorul ăla care stătea la Pensiunea Evei. Insă lasă-l pe Floyd să afle singur asta.
― Ryerson a adus cadavru' la Parkins Gillespie, îi zise lui Floyd. El crede că poate cîinele fusese deja mort şi nişte copii l-au atîrnat acolo în joacă.
― Gillespie nu-şi poate deosebi curu' de o gaură în pămînt.
― Poate că nu. Acu' o să-ţi zic ce cred eu. Dell se aplecă sprijinindu-se pe braţele sale groase. Cred că copiii au facut-o, aşa-i... pe dracu', ştiu că aşa-i. Însă poate că-i oleacă mai serios decît doar o glumă proastă. Ia uită-te la asta.
De sub tejghea scoase un ziar pe care-l deschise.
Floyd îl ridică. Titlul spunea: ADORATORII SATANEI PROFANEAZĂ O BISERICĂ. Îşi aruncă ochii peste articol. După toate aparenţele, un grup de copii spărseseră o biserică catolică din Clewiston, Florida, la puţină vreme după miezul nopţii şi desfaşuraseră acolo un soi de ritual păgîn. Altarul fusese pîngărit, pe strane şi confesionale fuseseră scrijelite obscenităţi, iar pe treptele care duceau la naos fuseseră descoperite pete de sînge. Analizele de laborator au confirmat faptul că, deşi o parte din acel sînge era de origine animală (s-a sugerat că ar fi fost vorba de sînge de capră), majoritatea era uman. Şeful poliţiei din Clewiston a recunoscut că nu avea nici un indiciu care să-l pună pe urma făptaşilor.
Floyd puse ziarul jos.
― Adoratori ai diavolului în Lot? Haide, Dell. Ai înnebunit.
― Copiii au înnebunit, se încăpăţînă Dell. O să vezi că ara dreptate. Nu mai e mult şi o să înceapă să facă sacrificii omeneşti pe păşunea lui Griffen.Vrei să-ţi umplu paharul?
― Nu, mersi, spuse Floyd, alunecînd de pe scaun. Cred că mă duc să văd ce face unchiul Win. Ţinea teribil de mult la cîine.
― Transmite-i complimente din partea mea, zise Dell, adăpostind ziarul înapoi sub tejghea - Proba A- pentru mai tîrziu. Mi-a părut tare rău de ce a păţit.
Floyd se opri la jumătatea drumului spre uşă şi spuse, parcă fără să se adreseze cuiva anume:
― L-au atîrnat de vîrful porţii, hm? Pe Dumnezeul meu, tare as vrea să pun mîna pe puştii care au făcut-o.
― Adoratorii diavolului, spuse Dell. Nu m-ar mira cîtuşi de puţin. Nu ştiu ce se întîmplă cu oamenii în zilele astea.
Floyd plecă. Puştiul Bryant mai băgă o fisă în tonomat şi Dick Curless începu să cînte „îngroapă sticla cu mine".

18

7,30 seara
― Să veniţi devreme acasă, îi spuse Marjorie Glick fiului ei cel mare. Aveţi şcoală mîine. Vreau ca fratele tău să fie în pat la nouă şi un sfert.
Danny îşi tîrşîi picioarele:
― Nu înţeleg de ce trebuie să-l iau cu mine.
― Nu, trebuie, răspunse Marjorie cu gentileţe periculoasă. Puteţi sta foarte bine şi acasă.
Se întoarse la masa din bucătărie unde desăra peştele şi Ralphie scoase limba. Danny îl ameninţă cu pumnul, însă frăţiorul lui absolut dezgustător îi aruncă un zîmbet radios,
― O să ne întoarcem, mormăi el şi dădu să iasă din bucătărie, cu Ralphie la remorcă.
― Pînă la nouă.
― Bine, bine.
În camera de zi, Tony Glick stătea cu picioarele ridicate în fata televizorului, urmărind meciul dintre Red Sox şi Yankees.
― Unde vă duceţi, băieţi?
― Să-l vedem pe băiatul ăla nou, spuse Danny. Mark Petrie.
― Aşa-i, zise şi Ralphie. Ca să ne uităm la... trenuleţul lui electric.
Danny aruncă o privire înveninată fratelui său, însă tatăl lor nu observase nici pauza, nici accentul. Doug Griffen tocmai marcase.
― Să veniţi devreme, spuse absent.
Afară, lumina încă mai lîncezea pe cer, deşi soarele apusese. Cînd traversau curtea din spate, Danny zise:
― Ar trebui să te bat să-ţi sune apa'n cap, tîmpitule.
― O să le spun, se împăuna Ralphie. O să le spun de ce ai vrut să mergi pe bune.
― Ticălosule, oftă disperat Danny.
În capătul curţii cu iarba îngrijit tăiată, o potecă bătătorită ducea în jos, înspre pădurice. Casa familiei Glick se afla pe Strada Brock, cea a lui Mark Petrie, pe Jointer Avenue. Poteca reprezenta o scurtătură care economisea mult timp din drum, mai ales dacă aveai doisprezece şi nouă ani şi ardeai de nerăbdare să ţopăi pe pietrele din pîrîul Crockett. Sub tălpi le trosneau ace şi ramuri mici de plin. Undeva în adîncul pădurii, începuse să cînte o rîndunică-de-noapte, iar greierii ţîrîiau în jurul lor.
Danny făcuse greşeala de a-i fi spus fratelui său că Mark Petrie avea setul complet de monştri din plastic - vîrcolac, mumie, Dracula, Frankenstein, doctorul cel nebun şi chiar şi o Cameră a Ororilor. Mama lor era de părere că astea ar fi fost veşti proaste, că chestiile astea îţi făceau creierii să putrezească, sau oricum, îţi făceau rău şi fratele lui Danny se transformă instantaneu într-un mic şantajist. Pe bune că era un împuţit dezgustător.
― Eşti dezgustător, ştii? spuse Danny.
― Ştiu - Ralphie era mîndru foarte. - Ce-i aia dezgustător?
― E atunci cînd te faci verde şi lipicios ca bau-bau.
― Ba tu, zise Ralphie.
Mergeau pe malul pîrîului Crockett, ale cărui ape perlate gîngureau în voie în matca lor cu pietriş. La două mile înspre est se vărsa în Taggart Stream, care, la rîndul lui, se vărsa în Rîul Royal.
Danny începu să traverseze pîrîul, păşind pe pietre, mijindu-şi ochii în întunericul care se lăsa, ca să vadă pe unde calcă.
― O să te-mping! îi strigă vesel din spate Ralphie. Ia vezi. Danny, o să te-mping!
― Impinge-mă numai şi o să te-mping şi eu în nisipuri mişcătoare, caltaboşule, spuse Danny.
Ajunseră pe celălalt mal.
― Nu-s nisipuri mişcătoare pe aici, îl luă în rîs Ralphie, apropiindu-se totuşi de fratele său.
― Aşa crezi? tonul lui Danny era ameninţător. Un copil a murit în nisipurile mişcătoare acum cîţiva ani. I-am auzit pe babalîcii de la magazin cum povesteau despre chestia asta.
― Pe bune?
Ochii lui Ralphie erau măriţi de frică.
― Mda, spuse Danny. A fost tras la fund în timp ce urla cît îl ţineau puterile, pînă cînd gura i-a fost umplută cu nisip şi gata. Raaaccchhh.
― Haide, mă, spuse Ralphie tulburat. Era aproape întuneric acum, iar pădurea părea plină de umbre mişcătoare.
― Hai să ieşim, de-aici.
O porniră la drum, pe malul pîrîului, alunecînd din cînd în cînd pe acele de pin. Băiatul despre care Danny îi auzise pe cei în vîrstă povestind la magazin era un puşti de zece ani pe nume Jerry Kingfield. S-ar fi putut să fi strigat cît îl ţineau puterile cînd nisipurile îl trăgeau la fund, dar dacă a făcut-o, nu l-a auzit nimeni. Dispăruse pur şi simplu în Mlaştini cu şase ani în urmă, în timp ce pescuia. Unii credeau că l-au înghiţit nisipurile mişcătoare, alţii erau de părere că un pervertit sexual îl ucisese. Pervertiţi din ăştia întîlneai la tot pasul.
― Mai spuneau că stafia lui încă mai bîntuie prin pădure, adăugă pe un ton grav Dany, omiţînd să-i comunice frăţiorului său că Mlaştinile se aflau la trei mile distanţă înspre sud.
― Nu mai zice, Danny, spuse neliniştit Ralphie. Nu... nu pe întuneric.
Pădurea gemea tainic în jurul lor. Rîndunica de noapte îşi încetase trilul. Undeva în spatele lor trosni o creangă. Lumina dispăruse aproape-complet de pe cer.
― Din cînd în cînd, continuă Danny cu o voce lugubră, cînd cîte un caltaboş mucos vine aici după lăsarea întunericului, apare bătînd din aripi din spatele cîte unui copac, cu faţa putrezită şi acoperită cu nisip...
― Hai, mă, Danny.
Vocea firavă a frăţiorului său conţinea o rugăminte reală şi Danny încetă. Aproape că reuşise să se sperie şi el. Copacii erau nişte prezenţe negre, masive, în jurul lor, unduindu-se uşor în adierea nopţii, frecîndu-se unul de celălalt, scîrţîind din încheieturi.
La stînga lor trosni o altă creangă.
Brusc, Danny îşi dori să fi mers pe şosea.
Altă creangă trosni.
Danny, mi-e frică, şopti Ralphie.
― Nu fii tîmpit, spuse Danny. Haide.
Porniră din nou. Acele de pin le pocneau sub tălpi. Danny încercă să se convingă că nu auzise nici o creangă trosnind. N-a auzit nimic în afară de vocile lor. Sîngele îi pulsa în tîmple. Mîinile îi erau reci. Numără paşii, îşi spuse. Ajungem la Jointer Avenue după două sute de paşi. Şi cînd ne întoarcem o s-o luăm pe şosea ca să nu se mai sperie caltaboşul ăsta. Într-un minut o să vedem luminile de pe stradă şi o să ne simţim ca nişte idioţi, dar o să fie bine să ne simţim ca nişte idioţi, aşa că numără paşii. Unu... doi... trei...
Ralphie urlă:
― O văd! Văd fantoma! O VĂD!
Groaza, ca fierul încins, cuprinse pieptul lui Danny în chingi puternice. Picioarele parcă i se transformaseră în butuci. S-af fi întors şi ar fi luat-o la goană, însă Ralphie se agăţase de el.
― Unde? şopti, uitînd că el inventase fantoma. Unde?
Privi atent în desişul pădurii, pe jumătate speriat de ceea ce ar fi putut să descopere, însă nu văzu decît întunericul.
― A plecat, acum - dar l-am văzut... am văzut-o. Ochi. Am văzut ochi. Oh, Danniii... Începuse să se smiorcăie.
― Nu există fantome, tîmpitule. Hai să mergem.
Îl luă de mînă şi o porniră mai departe. Danny îşi simţea picioarele de parcă ar fi fost făcute din zece mii de gume de creion. Îi tremurau genunchii. Ralphie se înghesuia în el, aproape scoţîndu-l de pe potecă.
― Ne urmăreşte, şopti Ralphie.
― Auzi, n-am de gînd...
― Nu, Danny. Pe bune. Nu-l simţi?
Danny se opri. Şi aşa cum ştiu copiii, simţi ceva în clipa aceea şi-şi dădu seama că nu mai erau singuri. Liniştea copleşise, uriaşă, pădurea; însă era o linişte malefică. Umbrele, muiate de vînt, se împleteau languroase în jurul lor.
Şi Danny simţi un miros feroce, însă nu îl simţi cu nasul.
Nu existau fantome, dar existau perverşi. Îşi opreau maşinile negre şi îţi ofereau bomboane, sau aşteptau la colţul străzii sau... sau te urmăreau în pădure...
Şi atunci...
Ah, şi atunci ei...
― Fugi, spuse aspru.
Însă Ralphie doar tremura alături, paralizat de frică. Mîna lui îl strîngea pe Danny ca într-o menghină. Privea fix undeva îri adîncul pădurii şi apoi ochii începură să i se mărească.
― Danny?
Trosni o creangă.
Danny se întoarse şi privi în direcţia în care se uita fratele lui.
Întunericul îl învălui.

19

9,00 seara
Mabel Werts era un zdrahon de femeie grasă; împlinise şaptezeci şi patru de ani şi picioarele îi erau tot mai nesigure. Mai era, totodată, şi depozitara istoriei şi bîrfelor oraşului, iar memoria ei se întindea de-a lungul a cinci decenii de decese, adultere, furtişaguri şi nebunie. Era clevetitoare, însă fără să fie în mod intenţionat crudă (deşi, cei ale căror istorii le-a turuit în cei cincizeci de arii, s-ar putea să nu fie de acord); pur şi simplu trăia în şi prin oraş. Într-un fel ea era oraşul, văduva cea grasă care aproape că nu-şi mai părăsea acum casa şi care îşi petrecea aproape toată ziua lingă fereastră, îmbrăcată într-un camizol din mătase, cu aspect de cort, cu părul de culoarea fildeşului îngălbenit construit într-o coroană de şuviţe împletite, cu telefonul în mîna dreaptă şi cu un binoclu japonez de mare precizie în mîna stîngă. Combinaţia acestor două instrumente - plus timpul necesar pentru a le folosi din plin - au transformat-o într-un păianjen binevoitor, aflat în centrul reţelei de comunicaţii care se întindea din cartierul Bend spre 'salemul de est.
Din lipsă de ceva mai bun, privise la Casa lui Marsten, tocmai cînd s-au deschis obloanele din stînga terasei, dezvăluind un petic de lumină aurie, care, în mod sigur, nu putea să provină de la sistemul electric. O clipă doar, chinuitor de scurtă, a reuşit să surprindă ceva ce ar fi putut să fie capul şi umerii unui bărbat, conturaţi în lumină. Această descoperire îi dădu fiori stranii.
Nu reuşi să mai surprindă vreo altă mişcare din casă.
Gîndi: Oare ce fel de oameni sunt ăştia care deschid fereastra doar atunci cînd nu-i poate observa nimeni?
Puse jos binoclul şi ridică cu multă grijă receptorul. Două voci - le identifică iute-   Harriet Durham şi Glynis Mayberry - vorbeau despre cum tînărul Ryerson descoperise cîinele lui Irwin Purinton.
Se aşeză uşor, respirînd pe gură, astfel încît să nu-şi deconspire prezenţa.

20

11,59 noaptea
Ziua tremura în aşteptarea finalului. Casele dormeau în întuneric. În centrul oraşului, luminile de noapte de la Casa de Pompe Funebre Foreman, de la fierărie şi de la Excellent Cafe aruncau pete blînde pe asfalt. Unii nu dormeau încă - George Boyer, care tocmai ajunsese acasă din schimbul al doilea (de la trei la unsprezece) de la Fabrica Gates, Win Purinton care îşi dădea pasienţe şi nu putea să adoarmă căci se gîndea la Doc al lui, a cărui moarte îl afectase mult mai profund decît cea a soţiei sale - însă majoritatea dormeau somnul celor cinstiţi şi muncitori.
În Cimitirul Harmony Hill, o siluetă întunecată stătea gînditoare lîngă porţi, aşteptînd miezul nopţii. Cînd vorbi, vocea sa era blîndă şi cultivată:
― O, tată al meu, îndură-te de mine. Împărat al Muştelor, îndură-te acum de mine. Îţi aduc carne stricată, carne urît mirositoare. Am făcut acest sacrificiu pentru tine. Cu mîna mea cea stîngă îţi aduc ofranda. Fă un semn pentru mine pe acest pămînt, care numelui tău este închinat. Aştept un semn de la tine ca să-ţi încep munca.
Vocea se stinse. Se stîrnise un vînt blînd, ce aducea cu sine şoapta şi oftatul ramurilor înfrunzite şi al ierburilor şi mai aducea iz de leşuri din groapa de gunoi din josul drumului.
Nu se auzea nimic altceva decît briza uşoară. Un timp, silueta rămase tăcută, adîncită în gînduri. Apoi se aplecă şi se ridică, purtînd pe braţe trupul unui copil.
― Acesta este ofranda mea.
Ce s-a întîmplat apoi nu poate fi redat prin cuvinte.

CAPITOLUL PATRU
DANNY GLICK SI ALŢII

1

Danny şi Ralphie Glick plecaseră în vizită la Mark Petrie, cu ordine clare de a se întoarce acasă pînă la ora nouă. Şi cînd, după ora zece, nu apăruseră încă, Marjorie Glick a dat telefon la familia Petrie. Nu, spuse doamna Petrie, băieţii nu erau acolo. Nici nu fuseseră pe la ei. Poate că ar fi mai bine ca soţul dumneavoastră să vorbească cu Henry. Doamna Glick îi dădu receptorul bărbatului ei simţind cum frica îi cuprinde stomacul cu degete uşoare, îndemînatice.
Bărbaţii discutară situaţia. Da, băieţii plecaseră pe poteca din pădure. Nu, pîrîul era aproape secat în această perioadă a anului, mai ales după atîtea zile fără ploaie. Nu era mai adînc de gleznă. Henry sugeră să pornească fiecare din cîte un capăt al potecii, cu cîte o lanternă puternică. Poate că băieţii au găsit o vizuină de bursuc, sau fumau sau orice altceva. Tony fu de acord şi îi mulţumi pentru ajutor, cerîndu-şi scuze că îi dă atîta bătaie de cap. Domnul Petrie spuse că nu era nici o bătaie de cap. Tony închise şi încercă să-şi liniştească puţin soţia; era înspăimîntată. În sinea lui, el hotărîse ca, atunci cînd îi va găsi, nici unul din băieţi nu se va mai lăuda că poate să stea aşezat timp de o săptămînă.
Insă, chiar înainte să iasă din curte, Danny ţîşni împleticindu-se dintre copaci şi se prăbuşi lîngă grătar. Era ameţit şi rostea cu greutate cuvintele, răspunzînd la întrebări cu multe ezitări şi fără sens, de multe ori. Avea iarbă în manşete şi frunze de toamnă în păr.
Îi spuse tatălui său că el şi Ralphie plecaseră pe poteca din pădure, traversaseră pîrîul Crockett păşind pe pietrele din el şi ajunseseră pe celălalt mal fără vreo problemă. Atunci Ralphie a început să vorbească despre fantoma din pădure (Danny omise să spună că el fusese cel care băgase ideea asta în capul frăţiorului său). Ralphie spusese că a văzut pe cineva. Danny se înspăimîntase. Nu credea în fantome sau în orice alt fel de chestii din astea de bebeluş cum ar fi bau-baul, însă şi lui i se păruse că a auzit ceva în întuneric.
Şi ce au făcut atunci?
Danny credea că au început iar să meargă, ţinîndu-se de mîini. Nu mai era sigur. Ralphie începuse să bîzîie din cauza stafiei. Danny îi spusese să nu mai plîngă, pentru că în curînd vor vedea luminile de pe Jointer Avenue. Mai aveau doar două sute de paşi, poate mai puţin. Atunci s-a întîmplat ceva rău.
Ce? Ce anume rău?
Se certară cu el, se enervară, îl mustrară. Danny dădu doar încet din cap, tară să pară a-i înţelege. Da, ştia că ar trebui să-şi amintească, dar nu putea. Pe cuvînt de onoare că nu putea. Nu, nu-şi aducea aminte că s-ar fi împiedicat şi ar fi căzut. Doar că... era atît de întuneric. Foarte întuneric. Îşi amintea numai că s-a trezit zăcînd singur pe potecă. Ralphie dispăruse.
Parkins Gillespie spuse că nu ar fi avut nici un rost să trimită oamenii în pădure în noaptea aceea. Prea multe capcane. Poate că băiatul s-a rătăcit. A cercetat poteca împreună cu Nolly Gardener şi Tony Glick şi Henry Petrie. Au verificat şi ambele laturi ale Jointer Avenue şi ale străzii Brock, strigînd prin porta-voce alimentate cu baterii.
În dimineaţa următoare, devreme, poliţia statală împreună cu cea din Cumberland au început o acţiune coordonată de cercetare a zonei împădurite. Cînd n-au descoperit nimic, şi-au extins cercetarea. Patru zile au tot scotocit prin tufişuri iar domnul şi doamna Glick au rătăcit prin pădure şi pe cîmpuri, evitînd capcanele lăsate de incendiul străvechi, şi strigînd numele fiului lor cu speranţă cutremurătoare şi neostoită.
Cînd nici aşa n-au ajuns la nici un rezultat, au dragat Taggart Stream şi rîul Royal. Nimic.
In dimineaţa celei de a cineea zi, Marjorie Glick, îngrozită şi isterizată, îsi trezi soţul la ora patru. Danny leşinase în holul de la etaj, probabil cînd se ducea la baie. O ambulanţă îl duse la Central Main General Hospital. Diagnosticul preliminar a fost dur şi a întîrziat astfel eventualele şocuri emoţionale.
Medicul de gardă, un bărbat pe nume Gorby, îl luă deoparte pe domnul Glick:
― Băieţelul dumneavoastră a avut vreodată crize de astm?
Clipind nedumerit, domnul Glick clătină din 'cap. Îmbătrînise cu zece ani în mai puţin de o săptămînă.
― A avut febră reumatică?
― Danny? Nu... nu Danny.
― A făcut anul trecut vreun test TBC?
― TBC? Băiatul meu are TBC?
― Domnule Glick, încercăm doar să aflăm... 
― Marge! Marge, vino încoace!
Marjorie Glick se ridică şi înainta încet pe coridor. Avea obrajii palizi şi părul pieptănat neglijent. Părea o femeie cuprinsă de o migrenă înfiorătoare.
― I-au făcut lui Danny vreun test TBC la şcoală?
― Da, spuse ea cu o voce amorfă. Cînd a început şcoala. N-a avu. nici o reacţie.
Gorby întrebă:
― Tuşeşte noaptea?
― Nu.
― Se plînge de dureri în piept sau la articulaţii?
― Nu.
― Urinare dureroasă?
― Nu.
― Sîngerări anormale? îi curge sînge din nas sau are scaun cu sînge sau chiar s-a întîmplat să aibă anormal de multe zgîrieturi sau vînătăi?
― Nu.
Gorby surîse şi dădu aprobator din cap:
― Am dori să-i facem nişte analize, dacă sînteţi de acord.
― Sigur, spuse Tony. Avem asigurare de sănătate.
― Reacţiile lui sînt foarte încete, zise doctorul. Îi vom face nişte raze X, un test de măduvă, o leucogramă... Ochii lui Marjorie Glick se deschiseseră uriaşi:
― Danny are leucemie? şopti.
― Doamnă Glick, nu putem...
Însă ea leşinase.

2

Ben Mears a fost unul din voluntarii din 'salem's Lot care a scotocit tufişurile în căutarea lui Ralphie Glick şi nu s-a ales cu nimic decît cu pantalonii plini de scaieţi şi cu o criză4 groaznică de alergie la polen, provocată de gălbenelele de vară tîrzie.
În cea de-a treia zi de căutări, intră în bucătăria Evei cu gîndul să înfulece o conservă de ravioli şi să se prăbuşească în aşternut pentru un somn reconfortant înainte de a se apuca din nou de scris. O găsi pe Susan Norton agitîndu-se pe lîngă aragaz şi pregătind o tocană cu carne de vită. Chiriaşii, tocmai întorşi de la muncă, stăteau în jurul mesei şi se prefăceau că discută, însă în realitate aruncau ocheade înspre Susan, care era îmbrăcată într-o cămaşă cadrilată şi decolorată, legată în talie şi pantaloni scurţi din catifea reiată. Eva Miller călca într-o firidă, lîngă bucătărie.
― Hei, ce faci aici? o întrebă.
― Îţi pregătesc ceva decent de mîncare, înainte să te topeşti pe picioare, spuse, şi Eva pufni în rîs de după colţul peretelui. Ben simţi că-i iau foc urechile.
― Găteşte foarte bine fătuca asta, spuse Weasel. Îmi dau seama. Am urmărit-o.
― Dacă ai fi urmărit-o mai mult, ţi-ar fi căzut ochii din orbite, zise Grover Vernil şi chicoti.
Susan puse capacul pe cratiţă, o puse în cuptor şi ieşiră pe terasă pînă era gata. Soarele apunea roşu, învăpăiat.
― Aţi găsit ceva?
― Nu. Nimic.
Scoase un pachet mototolit de ţigări din buzunarul cămăşii.
― Miroşi de parcă ai făcut o baie în baltă, spuse ea.
― Cam aşa ceva am şi făcut.
Îşj ridică braţul şi îi arătă pişcăturile de la insecte şi zgîrieturile pe cale de vindecare:
― Împuţiţii aia de ţînţari şi afurisiţii de spini din tufişuri.
― Ben, ce crezi că a păţit copilul?
― Dumnezeu ştie.
Dădu drumul unui rotocol de fum:
― Poate că cineva s-a furişat în spatele fratelui mai mare, l-a lovit în cap cu un săculeţ cu nisip sau altceva şi l-a răpit pe cel mic.
― Crezi că e mort?
Ben o privi încercînd să-şi dea seama dacă vrea un răspuns sincer sau doar o minciună care să-i dea speranţe. O prinse de mînă şi-şi împleti degetele cu ale ei.
― Da, spuse scurt. Cred că puştiul e mort. Nu avem nici o dovadă concludentă încă, însă aşa cred.
Ea clătină uşurel capul:
― Sper să te înşeli. Mama şi alte cucoane s-au dus să aibă grijă de doamna Glick. Şi-a ieşit aproape din minţi. Şi ea şi soţul ei. Şi băiatul celălalt bîntuie prin casă ca o nălucă.
― Hm, spuse Ben.
Privea la Casa lui Marsten şi nu o ascultase atent. Obloanele erau închise; se vor deschide mai tîrziu. După căderea nopţii. Obloanele se vor deschide după căderea nopţii. Gîndul acesta şi faptul că suna aproape ca o formulă magică îi trimise un fior lugubru pe şira spinării.
― ...seară? .
― Hmmm? Iartă-mă.
O privi.
― Am spus, tatăl meu te invită să vii la noi mîine seară. Poţi?
― Eşti şi tu acasă?
― Sigur că da, răspunse şi se uită la el.
― Bine. În regulă.
Dorea să o poată privi mai mult - era adorabilă în lumina crepusculară - însă ochii îi erau atraşi de Casa lui Marsten, ca de un magnet.
― Te atrage, nu-i aşa? spuse ea şi era tulburător faptul că îi citise gîndurile, îi descifrase pînă şi metafora din minte.
― Da, mă atrage.
― Ben, despre ce e vorba în cartea ta?
― Nu încă, spuse. Nu mă grăbi. Îţi voi spune imediat ce îmi voi da seama că pot să rostesc cuvintele.
Chiar în clipa aceea ea dori să-i spună Te iubesc, să spună asta cu nonşalanţa şi inconştienţa cu care gîndul îi venise în minte, însă îşi muşcă buzele şi nu lăsă vorbele să treacă. Nu voia să-i spună asta atîta vreme cît el se uita... se uita acolo sus.
Se ridică:
― Mă duc să văd ce face tocana.
El rămase pe terasă să fumneze şi să se uite la Casa lui Marsten.

3

În dimineaţa zilei de 22, Lawrence Crockett stătea la biroul lui, prefăcîndu-se că îşi citeşte corespondenta de luni (în realitate, holbîndu-se la înaintarea secretarei lui), cînd sună telefonul. Medita la cariera lui ca om de afaceri în 'salem's Lot, la maşinuţa sclipitoare din faţa Casei lui Marsten şi la tranzacţiile încheiate cu diavolul.
Chiar mai înainte ca tîrgul cu Straker să fie perfectat (ce cuvînt minunat, gîndi el şi ochii i se tîrîră mai departe pe pieptul bluzei secretarei sale), Lawrence Crockett fusese, fără îndoială, cel mai bogat om din 'salem's Lot şi unul din cei mai bogaţi din ţinutul Cumberland, deşi nici biroul, nici propria lui persoană nu păreau a indica aşa ceva. Biroul era vechi, plin de praf şi luminat de două globuri galbene pătate cu rahat de muşte. Masa lui de lucru era antică, cu capac rulou, acoperită cu hîrtii, pixuri şi scrisori. Într-un colţ era un borcan cu lipici, iar în celălalt, un press-papier din sticlă în formă de cub, pe ale cărui laturi erau lipite fotografii ale familiei sale. Aşezat în echilibru precar pe un maldăr de registre, se afla un acvariu plin cu beţe de chibrit şi o etichetă lipită pe el spunea: „Pentru prietenii noştri fără chibrituri". Cu excepţia a trei fişete din oţel, ignifuge, şi a biroului secretarei într-o nişă, camera era goală.
Erau, însă, fotografiile.
Pretutindeni - prinde cu pioneze, în cuie sau cu bandă adezivă, pe orice suprafaţă posibilă. Unele erau noi, Polaroid, altele erau Kodak, colorate, vechi de cîţiva ani, mai multe erau în alb-negru, ondulate şi îngălbenite de vreme, făcute chiar şi cu unsprezece ani în urma. Sub flecare era cîte o legendă bătută la maşină: Minunata viaţă la ţară! Şase cam. sau Vilă pe deal! Taggart Stream Road, $32.000 - Ieftin! sau Tocmai bună pentru un moşier! Zece cam. Fermă, Burns Road. Arătau ca un zbor de noapte sinistru şi aşa au şi fost pînă în 1957, cînd Larry Crockett, pe care mărimile din Jerusalem's Lot îl considerau doar puţintel mai bun decît un netot lipsit de iniţiativă, a hotărît că rulotele constituiau viitorul. In acele zile moarte şi întunecate, majoritatea oamenilor credeau că rulotele sunt lucruşoarele acelea drăguţe şi argintii pe care le agăţi în spatele maşinii cînd vrei să te duci la Parcul Naţional Yellowstone şi să faci poze cu soţia şi copiii tăi în faţa monumentelor naturii. În acele zile moarte şi întunecate, aproape nimeni - nici măcar producătorii de rulote înşişi - nu se gîndeau că va veni o vreme cînd lucruşoarele acelea drăguţe şi argintii vor fi înlocuite de corturi, care puteau fi transportate împăturite pe caroseria maşinii sau care erau dotate cu motoraş propriu.
Insă Larry nu avea nevoie să ştie asta. Vizionar de două parale, în cel mai fericit caz, s-a dus pur şi simplu la biroul său din oraş (în vremurile acelea nu era consilier municipal; în vremurile acelea nu ar fî putut să fie ales nici măcar hingher) şi a răsfoit legile privitoare la reglementarea terenurilor din Jerusalem's Lot. Erau extrem de satisfăcătoare pentru ce avea de gînd. Citind printre rînduri, reuşi să descopere mii de dolari. Legea spunea că nu poţi să ai o groapă de gunoi publică şi nici nu poţi ţine mai mult de trei maşini stricate în curtea casei, dacă nu ai permis, şi nici nu ai voie să deţii o toaletă cu spălare chimică - termen fantezist şi nu foarte corect pentru definirea privatelor din curte, dacă nu era aprobată de Funcţionarul de la Direcţia Sanitară. Şi cam atît.
Larry şi-a ipotecat la sînge toate bunurile, s-a împrumutat şi a cumpărat trei rulote. Nu erau nişte lucruşoare drăguţe şi argintii, ci nişte monştri lungi, căptuşiţi cu pluş, cu tiroida uriaşă, cu tăblii din plastic, şi băi Formica. A mai cumpărat cîte un lot de un acru pentru fiecare în Bend, unde terenul era ieftin, le-a instalat pe fundaţii deloc costisitoare şi s-a pus pe treabă să le vîndă. A reuşit în trei luni, după ce a învins prejudecăţile iniţiale ale oamenilor cărora li se părea dubios să locuiască într-o casă care semăna cu un vagon Pullman, iar profitul obţinut a fost de aproape zece mii de dolari. Viitorul sosise şi în 'salem's Lot, iar Larry Crockett fusese primul să îl întîmpine.
În ziuă cînd R. T. Straker îi intrase în birou, averea lui Crockett se cifra în jurul sumei de două milioane de dolari. Strînsese această sumă mai mult în urma unor operaţii destul de îndrăzneţe cu terenuri în majoritatea oraşelor învecinate (dar nu în Lot; nu te căci acolo unde mănînci - era filozofia lui Lawrence Crockett), bazîndu-se pe convingerea că industria caselor pe roţi se va dezvolta ca o corcitură dementă. Aşa s-a şi întîmplat şi, Dumnezeule, banii parcă-i dădeau năvală în buzunare.
În 1965, Larry Crockett deveni partenerul anonim al unui antreprenor pe nume Romeo Poulin, care construia un supermarket în Auburn. Poulin era un veteran în meseria lui, şi, cu knowhow-ul lui practic şi cu talentul matematic al lui Larry, au reuşit să cîştige cîte $750.000 fiecare şi au raportat la fisc numai o treime. Era o afacere extrem de bună şi, dacă acoperişul magazinului suferea de găuri şi scurgeri repetate, ei, asta era viaţa.
În 1966-68 Larry a reuşit ca, prin acţiunile cumpărate, să controleze trei companii din Maine care se ocupau cu casele pe roţi, nedîndu-se în lături de la nici o şmecherie posibilă ca să-i înşele pe perceptori. Îi descrise acest proces lui Romeo Poulin ca pe o călătorie în tunelul dragostei cu fata A, înăuntru o regulai pe fata B din maşinuţa din spate şi ieşeai din tunel la capătul celălalt ţinîndu-te de mînă cu fata A. Sfîrşi prin a cumpăra case pe roţi pentru el însuşi şi afacerea aceasta incestuoasă era atît de sănătoasă, încît devenea aproape înspăimîntătoare.
Afaceri cu diavolul, aşa era, se gîndi Larry, răsfoindu-şi hîrtiile. Cînd faci afaceri cu el, scadenţa are miros de pucioasă.
Cei care au cumpărat rulotele erau muncitori sau funcţionari din pătura inferioară a clasei mijlocii, oameni care nu-şi puteau permite să achite integral costul unei case mai convenţionale, sau bătrîni care încercau să găsească metode prin care să-şi facă pensia să dureze mai mult. Ideea unei case nou-nouţe cu sase camere avea mare trecere la aceste categorii. Pentru cei în virstă mai prezenta încă un avantaj, ceva ce scăpă celorlalţi, dar pe care Larry, întotdeauna la pîndă, îl observase: Rulotele se aflau la nivelul solului şi nu aveai scări de urcat.
Şi finanţarea era uşoară. O plată în numerar de $5.000 era suficientă pentru continuarea afacerii. În zilele oribile ale anilor '60, cei înfometaţi după locuinţe rareori îşi dădeau seama de capcana ascunsă în spatele faptului că restul de $9.500 erau obţinuţi cu o dobîndă de 24%.
Şi, Doamne, Dumnezeule! cum îi mai dădeau banii năvală în buzunare.
Crockett însuşi se schimbase mult prea puţin după ce se jucase de-a „hai să facem o afacere" cu tulburătorul domn Strakerx Nici un găozar de decorator nu venise să-i aranjeze biroul. Încă se mai descurca cu cel mai ieftin ventilator din cîte există, în loc să-şi instaleze aer condiţionat. Purta aceleaşi costume lustruite în tur sau combinaţiile deşucheate cu jachete sport. Fuma aceleaşi trabucuri ieftine şi încă se mai oprea la barul lui Dell în serile de sîmbătă să bea cîteva beri şi să facă cîte o partidă cu băieţii. Se ocupase de afaceri imobiliare în oraşul său natal şi acest lucru avusese două rezultate remarcabile: în primul rînd, l-a ajutat să fie ales consilier municipal şi în al doilea rînd îi reducea enorm impozitele, căci operaţiile declarate ale fiecărui an erau doar puţin sub ceea ce s-ar putea numi bilanţ echilibrat, fără profituri şi fără deficit. Pe lîngă Casa lui Marsten se mai ocupase (şi se ocupa încă) de vînzarea a vreo treizeci de alte case răpănoase din zonă. Existau, desigur, şi afaceri bune. Dar Larry nu supralicita. Căci, de fapt, banii îi dădeau năvală în buzunare.
Poate chiar prea mulţi bani. Credea că este posibil să îţi furi singur căciula. Intri în tunelul dragostei cu fata A, o regulezi pe fata B, ieşi tinîndu-te de mînă cu fata A, ca s-o încasezi de la amîndouă. Straker a spus că vor ţine legătura şi asta s-a întîmplat cu paisprezece luni în urmă. Ce-ar fi dacă...
Şi atunci a sunat telefonul.

4

― Domnule Crockett, spuse vocea cunoscută, fără tonalitate.
― Straker, nu?
― Aşa este.
― Tocmai mă gîndeam la dumneavoastră. Poate că sunt telepatic.
― Foarte amuzant, domnule Crockett. Am nevoie să-mi faceţi un serviciu, vă rog.
― Aşa mă gîndeam şi eu.
― Vă rog să faceţi rost de un camion. Unul mare. Ar fi bun un camion închiriat. Să se ducă în seara asta la ora şapte fix la docurile din Portland. La depozit. Cred că doi oameni sînt suficienţi.
― În regulă.
Larry scoase un carneţel şi mîzgăli: H. Peters, R. Snow. Autobaza de transporturi a lui Henry. La şase, cel mai tîrziu. Nu se gîndi nici o clipă cît de imperios necesar i se părea să urmeze întocmai ordinele lui Straker.
― Trebuie să transporte douăsprezece cutii. Toate, cu excepţia uneia singure vor fi duse la magazin. În cutia rămasă se află un bufet extrem de valoros - un Hepplewhite. Hamalii îl vor recunoaşte după dimensiuni. Acesta va fi dus la casă. Înţelegeţi?
― Mda.
― Spuneţi-le să-l pună în pivniţă. Hamalii vor intra în casă prin uşa din spate, de lîngă ferestrele bucătăriei. Înţelegeţi?
― Mda. Ce voiam să vă zic, bufetul ăsta...
― Un alt serviciu, vă rog. Procuraţi cinci lacăte masive, marca Yale. Cunoaşteţi marca Yale?
― Toată lumea o cunoaşte. Ce...
― Hamalii dumneavoastră vor încuia uşa din spate a magazinului cînd pleacă. La casă, vor lăsa toate cheile celor cinci lacăte pe masa din pivniţă. Cînd pleacă din casă, vor pune lacăte la uşa din spate, uşa din faţă, uşa de la anexă şi uşa de la şopronul-garaj. Înţelegeţi?
― Mda.
― Mulţumesc, domnule Crockett. Urmaţi-mi instrucţiunile cuvînt cu cuvînt. La revedere.
― Staţi o clipă...
Vorbea singur.

5

La ora şapte şi două minute, camionul uriaş, portocaliu cu alb, pe ale cărui laturi şi spate era înscris „Autobaza lui Henry" se opri în faţa gheretei din tablă ondulată de la capătul depozitului de pe docurile din Portland. Începuse fluxul iar pescăruşii erau agitaţi, rotindu-se şi ţipînd pe cerul pe care apusul de soare îl vopsise purpuriu.
― Isuse, nu-i nimeni aici, spuse Royal Snow, sorbind ultimul strop de Pepsi şi aruncînd cutia pe podeaua cabinei. O să creadă că sîntem hoţi şi o să ne aresteze.
― Ba e cineva, zise Hank Peters. Un poliţist.
Nu era chiar poliţist; era paznicul de noapte. Îi lumină cu lanterna.
― Sînteţi tipii trimişi de Lawrence Crewcut?
― Crockett, spuse Royal. Venim din partea lui. Trebuie să ridicăm nişte cutii.
― Bine, spuse paznicul de noapte. Haideţi în birou. Trebuie să-mi semnaţi o factură.
Făcu un gest spre Peters, care era aşezat la volan.
― Dă cu spatele pînă acolo. La uşile alea duble cu bec aprins deasupra.Vezi?
― Da.
Puse camionul în marşarier.
Royal Snow îl urmă pe paznicul de noapte în birou, unde bolborosea un ibric cu cafea. Ceasul de deasupra calendarului agăţat în perete arăta 7:04. Paznicul de noapte răscoli prin nişte hîrtii de pe masă şi scoase la iveală o planşetă mică cu clamă.'
― Semnează aici.
Royal se semnă.
― Aveţi grijă cînd intraţi în depozit. Aprindeţi lumina. E şobolani acolo.
― N-am întîlnit niciodată un şobolan care să nu fugă de aşa ceva, zise Royal şi-şi repezi înainte piciorul încălţat cu cizme de lucru.
― Ăştia e şobolani de depozit, ţîcă, spuse acru paznicul. Au pus pe goană ţipi mai zdraveni ca tine.
Royal ieşi şi se duse la uşa depozitului. Paznicul de noapte îi urmărea din pragul gheretei.
― Ai grijă, îi spuse Royal lui Peters. Mosu' zice că e şobolani aici.
― Bine, pufni el. Mişto tip, Larry Crewcut.
Royal descoperi comutatorul şi aprinse lumina. În atmosfera încărcată cu miasmele combinate de sare şi lemn mucegăit şi umezeală era ceva care înăbuşea orice urmă de veselie. Pe lîngă gîndul la şobolani.
Cutiile erau îngrămădite în mijlocul duşumelei depozitului, în afara lor, locul era gol şi aglomerarea de colete părea oarecum un semn de piază-rea. Bufetul era chiar în centru, mai înalt decît celelalte cutii şi era singurul care nu purta eticheta „Barlow şi Straker. Jointer Avenue, 27, Jer. Lot, Maine".
― Eh, n-arată prea rău, spuse Royal. Îşi aruncă ochii pe copia facturii şi numără cutiile. Mda, sînt toate.
― Sunt şobolani, zise Hank. I-auzi?
― Da, ticăloşii. Nu pot să-i sufăr.
O clipă tăcură amîndoi, atenţi la chiţăielile şi fîşîielile din umbre.
― Hai să terminăm, spuse Royal. Să băgăm întîi puişorul ăsta mare, ca să nu ne stea în drum cînd ajungem la magazin.
― În regulă.
Se îndreptară "spre ladă şi Royal îşi scoase briceagul. Cu o mişcare rapidă despică factura maronie ce fusese lipită pe o latură.
― Hei, zise Hank, crezi că e cazul...
― Tre' să fim siguri că e ce trebuie, nu? Dacă o dăm în bară, Larry o să ne prindă cururile în pioneze pe pereţii biroului.
Trase factura şi o cercetă.
― Ce scrie? întrebă Hank.
― Heroină, răspunse Royal pe un ton plin de indignată înţelepciune. O sută de kilograme de căcat din ăsta. Şi două mii de reviste porno din Suedia, trei sute de sticle cu coniac franţuzesc...
― Ia dă-mi mie să văd, Hank îi smulse factura din mînă. Bufet, zise. Aşa cum ne-a spus Larry. De la Londra, Anglia. Portland, Maine. Colet poştal. Coniac franţuzesc, curu'. Pune-o la loc.
Royal o puse.
― E ceva ciudat aici, zise el.
― Mda, ba p-a mă-tii. Ciudat ca armata italiană.
― Nu, nu mă cac pe mine. Rahatul ăsta nu are ştampila vămii. Nu-i nici pe ladă, nici pe plicul cu factura, nici pe factură. Nu-i nici o ştampilă.
― Probabil că acum folosesc un tuş care se vede numai cu lumină specială.
― Aşa ceva nu exista cînd lucram eu la docuri. Cristoase, ştampilau o încărcătură în nouăzeci de feluri. Nu puteai să ridici un colet fără să te mînjeşti pînă în dinţi de tuş.
― Bine. Mă bucur. Insă se întîmplă chestia că nevasta mea se culcă devreme şi speram să apuc să-i fac ceva în seara asta.
― Poate daca ne-am uita înăuntru...
― Nici vorbă. Haide. Apucă.
Royal ridică din umeri. Ridicară un capăt al lăzii şi ceva greu se mişcă înăuntru. Era a dracului de grea. Înăuntru putea fi unul din bufetele alea masive şi sculptate. Atît de grea era.
Icnind, se împleticiră pînă la camion şi o agăţară de scripetele hidraulic, cu exclamaţii identice de uşurare. Royal se dădu la o parte, în timp ce Hank opera scripetele. Cînd lada ajunse la nivelul camionului, o împinseră înăuntru.
Dintr-un motiv pe care nu şi-l putea explica, nu-i plăcea deloc lada asta. Nu era vorba doar de faptul că nu avea ştampilele vamale. Era ceva nedefinit. O privi pînă cînd Hank lăsă în jos parapetul din spate.
― Haide, spuse. Hai să le luăm şi pe celelalte.
Celelalte cutii aveau ştampilele obişnuite de vamă, mai puţin trei dintre ele, care fuseseră expediate din Statele Unite. Pe măsură ce încărcau fiecare colet în camion, Royal îl verifica şi îl bifa pe factură. Îngrămădiră toate cutiile destinate noului magazin în spatele camionului, departe de bufet.
― Pentru numele lui Dumnezeu, cine o să cumpere toate chestiile astea? întreba Royal la sfîrşit. Un balansoar polonez, un ceas de perete nemţesc, o roată de tors din Irlanda... Isuse Atotputernic, pun pariu că trebuie să coste o avere.
― Turiştii, spuse Hank, cu înţelepciune. Turiştii cumpără orice. Ăştia din Boston şi New York... ăştia ar cumpăra şi un sac cu bălegar, dacă sacul este vechi.
― Şi nu-mi place nici lada aia mare, insistă Royal. N-are ştampile, al dracului de ciudat.
― Hai să ducem marfa acolo unde trebuie.
Se întoarseră tăcuţi în 'salem's Lot. Hank acceleră cît putu. Voia să termine mai repede treaba asta. Nu-i plăcea. Aşa cum zisese Royal, nu era deloc în regulă.
Parcă în spatele noului magazin şi uşa din spate era descuiată, întocmai cum spusese Larry că va fi. Royal încercă să aprindă lumina înăuntru, fără succes, însă.
― Superb, bombăni. Trebuie să descărcăm marfa pe bezna asta blestemată...auzi, ţie nu ţi se pare că miroase cam ciudat aici?
Hank adulmecă aerul. Da, era un iz, unul neplăcut, însă nu putea spune cu exactitate de ce anume îi amintea. Era uscat şi înţepa nările, ca un suflu de putreziciune veche.
― A stat închis prea mult timp, asta-i, spuse luminînd cu lanterna încăperea lungă şi pustie. Tre' să fie aerisit.
― Sau tre' să fie ars pînă la temelie, ziye Royal.
Nu-i plăcea. Era ceva în locul ăsta care-i alertase toate simţurile.
― Haide. Şi ai grijă să nu ne rupem picioarele.4
Au descărcat cutiile cît de repede au fost în stare, punîndu-le jos cu atenţie. O jumătate de oră mai tîrziu, Royal închise usa din spate cu un oftat uşurat şi o încuie cu unul din lacătele cele noi.
― Am isprăvit doar pe jumătate, spuse.
― Jumătatea cea mai uşoară, răspunse Hank.
Îşi ridică ochii spre Casa lui Marsten, care, în această noapte era întunecată şi avea obloanele trase.
― Nu-mi place ideea că trebuie să mergem acolo şi nu mă sfiesc s-o spun. Dacă există case bîntuite de stafii, asta-i cu siguranţă una din ele. Tipii ăştia sînt sonaţi de vor să locuiască aici. Oricum, cred că sînt iubiţi.
― Ca pîrţarii ăia de decoratori, îl aproba Royal. Poate că încearcă s-o transforme într-o casă de distracţii. Ar fi o afacere bună.
― Eh, dacă tot trebuie s-o facem, hai să-i dăm bătaie.
Mai aruncară o privire lăzii în care era ambalat bufetul şi apoi Hank trînti cu putere uşa din spatele camionului. Se urcă la volan şi ieşiră de pe Jointer Avenue şi intrară pe Brooks Road. Un minut mai tîrziu, Casa lui Marsten se ridica ameninţătoare în faţa lor, întunecată şi totuşi pulsînd şi Royal simţi cum primii fiori de teamă adevărată încep să-i viermuiască prin stomac.
― Doamne, ce loc îngrozitor, murmură Hank. Cine poate să dorească să stea aici?
― Nu ştiu. Vezi vreo lumină în spatele obloanelor?
― Nu.
Casa păru să se încline înspre ei, de parcă i-ar fi aşteptat. Hank băgă camionul pe alee şi apoi ajunse în spate. Nici unul nu s-a uitat prea atent la ceea ce lumina puternică a farurilor ar fi putut descoperi în iarba năpădită de buruieni. Hank simţi un junghi de frică în inimă şi aşa ceva nu i se întîmplase nici măcar în Vietnam, deşi fusese speriat aproape tot timpul cît a stat acolo. Teama de acolo era o teamă raţională. Teamă că poţi călca într-o capcană şi piciorul ţi se va umfla ca un balon verde, periculos; teamă că un puşti în pijama neagră, al cărui nume n-ai reuşi niciodată să-l pronunţi cum trebuie, ţi-ar putea zbura creierii cu o puşcă rusească, teamă că poţi ieşi la sorţi să împuşti pe toţi locuitorii unui sat în care partizanii fuseseră cu o săptămînă în urmă. Însă frica pe care o simţea acum era copilărească, era ireală. Nu avea nici un reper. O casă era o casă - scînduri şi balamale şi cuie şi praguri. Nu exista nici un motiv, într-adevăr nici un motiv, pentru care să simtă că fiecare crăpătură exhală propria sa aromă calcaroasă prevestitoare de rău. Pur şi simplu era tîmpit. Stafii? Nu credea în stafii. Nu după Vietnam.
A ratat prima încercare de a băga camionul în marsarier şi apoi îl conduse cu poticneli pînă la uşa din spate, care ducea în pivniţă. Uşile ruginite erau deschise şi, în strălucirea roşie a luminilor din spate ale camionului, treptele abrupte din piatră păreau a duce drept în iad.
― Măi, nu-mi place chestia asta deloc, spuse Hank.
Încercă să zîmbească, însă zâmbetul i se transformă în grimasă.
― Nici mie.
Se priviră în lumina bordului, teama încovoindu-le umerii, însă trecuseră de mult de vîrsta copilăriei şi, dacă nu erau în stare să-şi facă treaba din cauza acestei frici iraţionale - cum vor explica asta la lumina zilei? Treaba trebuia să fie făcută.
Hank opri motorul; coborîră amîndoi şi ocoliră camionul. Royal se urcă şi desfăcu parapetul.
Lada stătea acolo încă acoperită cu rumeguş, masivă şi mută.
― Doamne, nu vreau să pun mîna iar pe chestia asta! se înecă Hank Peters, iar vocea lui era aproape un suspin.
― Hai, urcă, spuse Royal. Hai să scăpăm odată de ea.
Tîrîră lada pînă la scripete şi o coborîră în acompanierea şuieratului hidraulic. Cînd le ajunse la nivelul pieptului, Hank răsuci maneta şi o prinseră amîndoi.
― Uşor, gemu Royal mergînd cu spatele înspre trepte. Hai... uşurel... uşurel.
În licărul roşu al luminilor din spatele camionului, chipul său era încordat şi congestionat ca faţa cuiva care tocmai are un atac de cord.
Coborî treptele cu spatele, una cîte una, şi, cînd lada i se sprijini de piept, simţi cum greutatea îngrozitoare dinăuntru îl apasă ca o îespede de mormînt. Era grea, se gîndi el mai tîrziu, dar nu foarte grea. Împreună cu Hank transportase în sus şi în jos pe scări lăzi şi mai mari din ordinul lui Larry Crockett, însă era ceva în atmosfera acestei case care îţi făcea inima cît un purice şi îţi făcea rău.
Treptele erau acoperite cu mîzgă şi de vreo două ori a fost cît pe ce să-şi piardă echilibrul şi a strigat disperat:
― Hei! Pentru numele lui Dumnezeu! Ai grijă!
În cele din urmă au ajuns jos. Tavanul era scund şi au fost nevoiţi să care lada cocîrjaţi ca nişte babe-cloanţe.
― Pune-o aici! gîfîi Hank. Nu pot s-o car mai departe!
O puseră jos cu o bufnitură şi se dădură la o parte. Se priviră în ochi şi-şi dădură seama că, printr-un soi de alchimie tainică, teama iniţială se transformase în groază. Dintr-o dată, pivniţa păru să se umple de tot felul de foşnete. Poate că erau şobolani, sau poate că era ceva ce mintea nici nu poate concepe.
Tîşniră ca din puşcă, Hank primul şi Royal Snow chiar în spatele lui. Urcară în goană treptele şi Royal trînti uşile pivniţei cu o mişcare violentă a braţelor.
Se căţărară în cabina camionului şi Hank porni motorul şi vru să-l bage în viteză. Royal îl apucă de mînă şi, în întuneric, ochii îi păreau uriaşi şi tensionaţi.
― Hank, n-am pus lacătele.
Se holbară amîndoi la mănunchiul de lacăte noi de pe bordul camionului, prinse într-o sîrmă. Hank scoase din buzunar un inel de chei cu cinci chei Yale noi, una pentru uşa din spate a magazinului din oraş şi patru pentru uşile acestei case. Fiecare avea cîte o etichetă micuţă.
― Oh, Doamne, spuse. Auzi, ce-ar fi dacă ne întoarcem mîine dis-de-dimineaţă...
Royal scoase lanterna de sub bord.
― Nu ţine, zise, şi tu ştii asta.
Coborîră din cabină simţind cum adierea răcoroasă a serii le zvîntă sudoarea de pe frunte.
― Încuie uşa din spate, spuse Royal. Eu mă duc la uşa din faţă şi la şopron.
Se despărţiră. Hank merse la usa din spate, cu inima zbatîndu-i-se nebuneşte în gît. Bîjbîi pină să reuşeacă să prindă lacătul în zăvor. Aici, atît de aproape de casă, mirosul de vechi şi lemn putrezit era palpabil. Începură să-i reînvie în minte toate poveştile despre Hubie Marsten, de care făcuse haz în vremea copilăriei, împreună cu strigătele cu care fugăreau fetele: Fereşte-te, fereşte-te, fereşte-te! Hubie o să te prindă dacă... nu... 'te... FEREŞTI!
― Hank?
I se opri respiraţia şi scăpă din mîini celălalt lacăt. Îl ridică.
― Ai înnebunit de te furişezi aşa? Ai...?
― Mda. Hank, care din noi coboară în pivniţă să lase pe masă inelul cu chei?
― Nu ştiu, spuse Hank Peters. Nu ştiu.
― Crezi că e mai bine să tragem la sorţi?
― Da, cred că-i mai bine.
Royal scoase o monedă.
― Spune.
O aruncă în sus.
― Cap.
Royal o prinse, o izbi pe braţ şi o arătă. Pajura sclipea indolentă la ei.
― Isuse, spuse nefericit Hank.
Dar luă inelul cu chei şi lanterna şi deschise iarăşi uşile pivniţei.
Îşi obligă picioarele să-l poarte pe trepte şi, după ce trecu de zona cu tavanul scund, lumină cu lanterna ceea ce se putea vedea din pivniţă. La vreo zece metri în faţa lui, aceasta făcea un cot în formă de L şi se ducea Dumnezeu ştie unde. Raza lanternei descoperi masa, acoperită cu o pînză în carouri, plină de praf. Pe masă stătea un şobolan, unul uriaş, care nu se mişcă atunci cînd lumina se opri asupra lui. Stătea pe picioarele dolofane din spate şi parcă rînjea.
Trecu de ladă şi se îndreptă spre masă.
― Uşşş, şobolanule!
Şobolanul sări jos şi tropăi spre colţul pivniţei. Acum mîna lui Hank tremura de-a binelea, iar raza lanternei se smucea de colo-colo, descoperind cîte un butoi prăfuit, cîte un birou vechi de zeci de ani, cîte un maldăr de ziare îngălbenite, cîte...
Întoarse brusc lanterna spre grămada de ziare şi îşi ţinu respiraţia cînd raza de lumină se opri pe ceva aflat la stînga lor.
O cămaşă...aia era o cămaşă? Făcută ghemotoc, ca o cîrpă veche. Şi în spatele ei mai era ceva care semăna cu o pereche de blue jea'ns. Şi ceva care semăna cu...
Ceva trosni în spatele lui.
Intră în panică, aruncă înnebunit cheile pe masă şi se întoarse şi o rupse la fugă. Cînd trecu pe lîngă ladă îşi dădu seama de unde venise zgomotul. Una din benzile de aluminiu cedase şi acum era îndreptată spre tavanul scund, ca un deget.
Se împiedică pe trepte, trînti uşa în spatele lui (toată pielea i se făcuse de găină, însă îşi va da seama de asta mult mai tîrziu), prinse lacătul în zăvor şi alergă spre cabina camionului. Scotea nişte găfîieli şuierătoare, ca un cîine rănit. Ca prin vis îl auzi pe Royal întrebîndu-l ce s-a întîmplat, ce se petrece acolo jos, şi apoi porni camionul cu urlet şi scîrţîit de cauciucuri cînd se năpusti pe lîngă colţul casei pe două roţi, lăsînd urme adînci în pămîntul moale. Nu încetini decît atunci cînd se aflară iar pe Brooks Road, îndreptîndu-se spre biroul din oraş al lui Lawrence Crockett. Şi atunci începu să tremure atît de rău, încît îi fu teamă că va trebui să tragă pe dreapta să se liniştească.
― Ce era acolo jos, îl întrebă Royal. Ce ai văzut?
― Nimic, zise Hank Peters şi cuvîntul îi ieşi fragmentat din gură din cauza dinţilor care îi clănţăneau. N-am văzut nimic şi nici nu vreau să mai văd vreodată.

6

Larry Crockett tocmai se pregătea să-şi închidă biroul şi să se ducă acasă, cînd se auzi o bătaie uşoară în uşă şi intră Hank Peters. Încă mai părea înspăimîntat.
― Ai uitat ceva, Hank? îl întrebă Larry.
Cînd se întorseseră de la Casa lui Marsten, arătînd amîndoi de parcă le luase cineva minţile, le mai dăduse cîte zece dolari şi cîte o ladă de sticle cu whisky Black Label şi făcuse cîteva aluzii la faptul că poate ar fi fost mai bine dacă nu ar fi povestit prea multe despre peripeţiile lor din această seară.
― Trebuie să-ţi spun, zise acum Hank. N-am ce-i face, Larry. Trebuie.
― Sigur că trebuie, spuse Larry.
Trase sertarul de jos, scoase o sticlă de Johnnie Walker şi turnă în două pahare din hîrtie.
― Ce te frămîntă?
Hank luă o duşcă, se strîmbă şi înghiţi.
― Am văzut ceva cînd am dus cheile jos ca să le las pe masă. Parcă erau nişte haine. O cămaşă şi parcă nişte pantaloni. Şi un pantof de sport. Cred că era un pantof, Larry.
Larry ridică nepăsător din umeri şi zîmbi.
― Şi?
Avea senzaţia că cineva îi aşezase pe piept o bucată mare de gheaţă.
― Puştiul ăla Glick purta jeans. Aşa au scris în Ledger. Jeans şi o cămaşă roşie şi pantofi sport. Larry, dacă...
Larry continua să zîmbească. Însă zîmbetul îi îngheţase pe buze.
Hank înghiţi spasmodic.
― Dacă tipii ăştia care au cumpărat Casa lui Marsten şi magazinul i-au făcut felul băiatului familiei Glick?
Gata. O spusese. Înghiţi şi restul de foc lichid din pahar. Zîmbind, Larry zise:
― Poate că ai văzut şi un cadavru.
― Nu... nu. Dar...
― Asta este problema poliţiei, spuse Larry Crockett.
Umplu din nou paharul lui Hank iar mîna nu-i tremură cîtuşi de puţin. Era rece şi sigură ca o piatră într-unpîrîu îngheţat.
― Şi te voi conduce eu însumi la Parkins. Insă o problemă ca asta...
Clătină compătimitor din cap:
― Pot ieşi la iveală o mulţime de chestii nasoale. Chestii ca alea despre tine şi chelneriţa aia de la barul lui Dell... parcă Jackie o chema, nu?
― Ce dracu' tot spui?
Chipul lui Hank era acum alb ca varul.
― Şi mai mult ca sigur că se va afla şi despre destituirea aia ruşinoasă. Dar fă-ţi datoria, Hank. Poartă-te cum îţi dictează conştiinţa.
― N-am văzut nici un cadavru, şopti Hank.
― Minunat, surise Larry. Şi poate că n-ai văzut nici hainele. Poate că nu erau decît... nişte cîrpe.
― Cîrpe, spuse Hank Peters cavernos.
― Ştii cum e în casele astea vechi. Tot felul de vechituri. Poate că ai văzut o cămaşă veche care fusese ruptă şi transformată în cîrpă de praf.
― Sigur, spuse Hank.
Dădu peste cap şi al doilea pahar.
― Te pricepi de minune să descurci lucrurile, Larry.
Crockett îşi scoase portofelul din buzunarul de la spate şi numără cinci bancnote de cîte zece dolari.
― Pentru ce?
― Am uitat să te plătesc pentru transportul Brennan de luna trecută. Ar trebui să mă baţi la cap, Hank. Ştii că sînt cam uituc.
― Dar m-ai...
― Ştii, îl întrerupse Larry zîmbind, poţi să stai aici cu mine la un pahar şi să-mi povesteşti ceva şi mîine dimineaţă eu n-o să-mi amintesc absolut nimic din tot ce mi-ai spus. Nu-i aşa că-i îngrozitor?
― Mda, şopti Hank.
Întinse o mînă tremurătoare şi luă banii; îi îndesă în buzunarul de la piept al jachetei cu atîta grabă de parcă ar fi fost nerăbdător să scape de atingerea lor. Se ridică atît de brusc, încît aproape că-şi răsturnă scaunul.
― Auzi, trebuie să plec, Larry. N-am... n-am... Trebuie să plec.
― Ia şi sticla cu tine, îl invită Larry, însă Hank ieşea deja pe uşă. Nu se mai opri.
Larry se aşeză la birou. Îşi mai turnă un pahar. Tot nu-i tremura mîna. Nu se mai gîndi să închidă şi să plece acasă. Îşi turnă alt pahar şi apoi altul. Se gîndi la afacerile făcute cu diavolul. Şi, în cele din urmă, telefonul sună. Ridică receptorul. Ascultă.
― Am rezolvat, spuse Larry Crockett.
Ascultă. Închise. Îşi mai turnă un pahar.

7

În zorii dimineţii următoare, Hank Peters se trezi speriat dintr-un coşmar. Se făcea că şobolani uriaşi se tîrau afară dintr-un mormînt, mormînt în care se afla trupul verde şi putrezit al lui Hubie Marsten, cu o bucată deşirată de funie de Manilla în jurul gîrului. Peters se sprijini în coate, respirînd greu. Întregu-i trup era scăldat în sudoare rece, şi urlă cînd soţia lui îi puse o mînă pe braţ.

8

Magazinul Agricol al lui Milt Crossen se afla pe colţul dintre Jointer Avenue şi Strada Railroad. Cînd ploua şi parcul devenea de nelocuit, aici era locul unde se strîngeau majoritatea oamenilor în vîrstă din oraş. În timpul iernilor lungi, cel puţin, erau clienţi permanenţi.
Bura uşor cînd Straker îsi opri maşina în fata magazinului, un Packard '39 (sau '40?) - şi Milt purta o discuţie dezlînată cu Pat Middler încercînd să stabilească dacă Judy, fata lui Freddy Overlock a fugit din oraş în 1957 sau în '58. Erau de acord că mîndra fugise cu comis-voiajorul ăla din Yarmouth, parcă Saladmaster, şi amîndoi conveniseră că ăla nu făcea nici cît un pişat de cîine în zăpadă, ceea ce se putea spune şi despre ea, însă nu se puteau înţelege mai departe.
Cînd Straker intră, vorbăria încetă brusc.
Îi măsură din priviri - Milt şi Pat Middler şi Joe Crane şi Vinnie Upshaw şi Clyde Corliss - şi surîse alb.
― Bună ziua, domnilor, spuse.
Milt Crossen se ridică, strîngîndu-şi cu un gest afectat şorţul în jurul mijlocului
― Cu ce vă pot fi de folos?
― Mulţumesc, spuse Straker. Veniţi la cutia aceasta frigorifică, vă rog.
A cumpărat o friptură de vită, o duzină de coaste calitatea întîi, nişte hamburgeri şi o jumătate de kilogram de ficat de viţel. Mai luă şi nişte produse de băcănie - făină, zahăr, fasole -şi cîteva pîini.
Nimeni nu rosti nici un cuvînt cît timp şi-a făcut cumpărăturile.Obişnuiţii magazinului stăteau în jurul unei sobe mari pe care tatăl lui Milt o transformase pentru a putea fi folosită cu petrol, fumau şi priveau spre cer pătrunşi de gînduri importante. Şi îl observau cu coada ochiului pe străin.
După ce Milt împacheta cumpărăturile într-o cutie mare de carton, Straker plăti cu bani peşin - o bancnotă de douăzeci şi una de zece. Ridică cutia, şi-o puse sub braţ şi declanşa din nou zîmbetul dur, fără umor.
― Bună ziua, domnilor, spuse şi plecă.
Joe Crane îşi îndesă tutun în pipă. Clyde Corliss horcăi şi scuipă o bucată de flegmă amestecată cu tutun în găleata de lîngă sobă. Cu degetele umflate de artrită, Vinnie Upshaw îşi scoase dintr-un buzunar interior vechiul dispozitiv de rulat ţigări, vărsă înăuntru puţin tutun şi apoi puse o foiţă de ţigară.
Urmăriră cum străinul pune cutia în portbagaj. Toţi erau de părere că trebuia să cîntărească în jur de cincisprezece kilograme, cu toate produsele de băcănie cumpărate, şi toţi îl văzuseră cum a luat-o sub braţ de parcă era o pernă umplută cu fulgi. Se urcă în maşină şi porni spre Jointer Avenue. Maşina urcă dealul, făcu la stînga pe Brooks Road, dispăru şi apoi reapăru, cîteva momente mai tîrziu de după perdeaua de copaci. Din cauza distanţei era micuţă acum - o maşină de jucărie. Intrară pe aleea casei lui Marsten şi nu se mai zări.
― Ciudat tip, spuse Vinnie.
Îşi puse ţigara în gură, îndepărtă cîteva fire de tutun din capăt şi scoase un chibrit de bucătărie din buzunarul de la vestă.
― Trebuie că e unul din ăia care au luat magazinul, spuse Joe Crane.
― Şi Casa lui Marsten, îl aprobă Vinnie.
Clyde Corliss scăpă un vînt.
Pat Middler îşi rîcîia cu mult interes o bătătură din palma stîngă.
Trecură cinci minute.
― Crezi că o să aibă vînzare? întrebă Clyde pe nimeni în mod special.
― S-ar putea, spuse Vinnie. S-ar putea să fie exact ceea ce trebuie pentru sezonul turistic. E greu de spus cum se vor întîmpla lucrurile.
Murmur general, oftat aproape, de aprobare.
― Puternic tipu', zise Joe.
― Îhî, spuse Vinnie. Şi ăla era un Packard '39 fără pic de rugină pe el.
― Era un '40, zise Clyde.
― '40-ul nu are trepte, spuse Vinnie. Era un '39.
― N-ai dreptate, zise Clyde.
Trecură cinci minute. Observară că Milt examina bancnota de douăzeci cu care plătise Straker.
― Falşi, Milt? întrebă Pat. Tipu' ţi-a dat bani falşi?
― Nu, da' uitati-vă aici.
Milt împinse hîrtia peste tejghea şi se holbară toţi. Era mult mai mare decît o bancnotă obişnuită.
Pat o privi în lumină, o examina şi o întoarse pe partea cealaltă.
― E un douăzeci din seria E, nu, Milt?
― Da, spuse Milt. Nu se mai fac bancnote din astea de vreo cincizeci de ani. Cred că o să capăt o sumă frumuşică pe ea în Portland.
Examinară şi ceilalţi hîrtia de douăzeci, tinînd-o aproape sau mai departe de ochi, în funcţie de cît de bună le mai era vederea. Joe Crane i-o dădu înapoi lui Milt care o puse sub sertarul cu cecuri personale şi cupoane.
― Cam aiurea tip, medita Clyde.
― Îhî, îl aprobă Vinnie şi făcu o pauză. Să ştii că maşina era un '39. Şi fratele meu vitreg, Vic, a avut una tot aşa. Prima lui maşină. A cumpărat-o la a doua mînă, în 1944. I-a scos uleiul într-o dimineaţă şi i s-au ars pistoanele alea afurisite.
― Eu totuşi cred că era un '40, zise Clyde, pen' că mi-aduc aminte de unu' care făcea scaune împletite, îţi venea acasă, tipu' ăsta şi...
Şi astfel începu discuţia, cu mai multe momente de tăcere decît de vorbărie, cam ca o partidă de şah jucată prin corespondenţă. Iar pentru ei ziua nemişcată părea că se întinde în eternitate, şi Vinnie Upshaw începu să-şi răsucească o altă ţigară cu încetineală plăcută, artritică.

9

Ben scria cînd se auzi o bătaie în uşă. Îşi însemnă rîndul înainte de a se ridica să deschidă. Era puţin după ora trei după-amiază, miercuri, 24 septembrie. Ploaia pusese capăt tuturor planurilor de continuare a căutărilor lui Ralphie Glick şi toţi fuseseră de acord că acţiunea se încheiase. Puştiul familiei Glick dispăruse... dispăruse definitiv.
Deschise uşa şi-l descoperi în prag pe Parkins Gillespie, cu nelipsita-i ţigară în colţul gurii. Într-o mînă ţinea o carte, pe care Ben o recunoscu amuzat ca fiind ediţia Bantam a romanului său,Conway's Daughter.
― Intră, Şerifule, spuse. E cam umed afară.
― E un pic, zise Parkins intrînd. Septembrie e luna gripelor, îmi pun mereu galoşii. Sînt unii care-şi rîd de mine, da' eu n-am mai avut gripă de la bătălia de la St.-Lo, Franţa, în 1944.
― Pune-ţi haina pe pat. Îmi pare rău că nu-ţi pot oferi o ceaşcă cu cafea.
― Nu vreau să ţi-l ud, spuse Parkins şi-şi scutură scrumul în coşul de hîrtii al lui Ben. Şi tocmai ce-am băut o cafea făcută de Pauline la Excellent.
― Cu ce-ţi pot fi de folos?
― Nevastă-mea a citit asta... ridică cartea. A auzit că eşti în oraş, da-i sfioasă. S-a gîndit că poate o să fii aşa drăguţ să te semnezi pe ea, sau să-i scrii ceva.
Ben luă cartea.
― După spusele lui Weasel Craig, soţia dumitale e moartă de paisprezece sau cincisprezece ani.
― Aşa să fie? Parkins nu păru deloc impresionat. Ce-i mai place să trăncănească lu’ Weasel ăsta. Într-o bună zi o să-şi caşte gura atît de tare, că o să cadă şi o să se înece în ea.
Ben nu spuse nimic.
― Atunci, vrei să semnezi pentru mine?
― Cu plăcere.
Luă un pix de pe masă, deschise cartea la prima pagină („O felie crudă de viaţă! - revista Plain Dealer din Cleveland) şi scrise: Cele mai bune urări Şerifului Gillespie, din partea lui Ben Mears, 24/9/75. I-o dădu înapoi.
― Mulţumesc mult, spuse Parkins fără să citească ce scrisese Ben. Se aplecă şi-şi stinse ţigara pe marginea coşului pentru hîrtii.
― E singura carte cu autograf pe care o am.
― Ai venit să mă legi? îl întrebă Ben zîmbind.
― Eşti isteţ, zise Parkins. Acum, că-mi aduci aminte, e drept că m-am gîndit că ar cam trebui să vin şi să-ti pun cîteva întrebări. Am aşteptat doar pînă s-a cărat Nolly. E băiat bun, da' şi lui îi place să vorbească. Doamne, cum se mai întinde bîrfa.
― Ce anume ai vrea să ştii?
― Mai mult unde ai fost miercurea trecută seara.
― În seara cînd a dispărut Ralphie Glick?
― Da.
― Mă consideri suspect, Şerifule?
― Nu, domnule. Nu am suspecţi. Se poate spune că o chestie ca asta îmi depăşeşte atribuţiile. Mă pricep mult mai bine să-i amendez pe ăia care depăşesc viteza legală cînd ies de la Dell şi să-i alung pe puşti din parc înainte să înceapă să facă prostii. Nu, doar îmi vîr şi eu nasul pe aci, pe colo.
― Şi cum ar fi dacă n-aş vrea să-ţi spun?
Parkins ridică din umeri şi-şi scoase ţigările.
― Te priveşte, fiule.
― Am luat masa cu Susan Norton şi cu părinţii ei. Am jucat şi nişte badminton cu tatăl ei.
― Pariez că te-a bătut. Îl bate mereu pe Nolly. Şi Nolly tot bate cîmpii despre cît de mult îşi doreşte să-l învingă pe Bill Norton o singură dată. La ce oră ai plecat?
Ben izbucni în rîs, însă rîsul lui nu era prea amuzant.
― Tai în carne vie, nu?
― Ştii, spuse Parkins, dacă aş fi fost unul din detectivii ăia din New York de ţi-i arată în filme la televizor, aş fi putut să cred că ai ceva de ascuns după felul cum valsezi în jurul întrebărilor mele.
― Nu am nimic de ascuns, zise Ben. Doar că m-am săturat să tot fiu străinul din oraş, pe care îl arată lumea cu degetul pe stradă, pe care îl înghiontesc la bibliotecă. Şi acum mai vii şi dumneata, cu aerul ăsta de negustor ambulant şi încerci să afli dacă nu cumva ţin scalpul lui Ralphie Glick ascuns în dulap.
― Ei, asta-i, dar nici prin cap nu-mi trece aşa ceva.
Îl privi lung pe Ben peste jarul ţigării, iar ochii i se înăspriseră.
― Dacă aş fi crezut că ai ceva de-a face ai fi fost deja la pîrnaie.
― Bine, spuse Ben. Am plecat de la familia Norton pe la şapte şi un sfert. M-am plimbat puţin pînă înspre Schoolyard Hill. Cînd s-a întunecat de tot, m-am întors aici, am scris vreo două ore şi după aia m-am culcat.
― La ce oră te-ai întors aici?
―Pe la opt şi un sfert. Cam aşa.
― Eh, asta nu te absolvă aşa cum mi-aş dori. Te-ai întîlnit cu cineva?
― Nu, spuse Ben. Cu nimeni.
Cu un mormăit evaziv, Parkins se îndreptă spre maşina de scris.
― Despre ce e cartea asta?
― Nu te priveşte, spuse Ben, iar vocea îi devenise încordată. Ţi-as fi recunoscător dacă n-ai atinge-o nici cu mîinile nici cu ochii. Sigur, asta în cazul că nu ai mandat de percheziţie.
― Sensibil, eh? Şi cînd te gîndeşti că eşti un om care scrie ca să citească alţii.
― După ce va ajunge în varianta finală, va trece de corecturile redactorului şi de corectura de şpalt, şi va fi tipărită, voi avea grijă personal să primeşti patru exemplare. Cu autograf. În faza în care este intră în categoria lucrurilor personale.
Parkins zîmbi şi se îndepărtă.
― M-ai convins. Mă îndoiesc oricum că poate să fie vorba de vreo spovedanie.
Ben îi întoarse surîsul.
― Mark Twain a spus că romanul este o spovedanie despre toate cele, făcută de un om care nu a făcut niciodată nimic.
Parkins suflă fumul şi se îndreptă spre uşă.
― Nu-ţi mai ud covorul, domnule Mears. Vreau să-ţi lulţumesc pentru timpul acordat şi, ca să fiu sincer, cred că nu l-ai văzut în viaţa dumitale pe puştiul Glick. Însă meseria mea îmi cere să pun asemenea întrebări.
Ben îl aprobă din cap:
― Am înţeles.
― Şi mai tre' să ştii cum stau lucrurile în locuri din astea ca 'salem's Lot sau Guilford sau Milbridge, sau orice alt tîrg pişecios. O să-tot fii străin de oraş încă douăzeci de ani de-acu înainte.
― Ştiu. Îmi pare rău că mi-am ieşit din sărite. Însă după o săptămînă de căutări fără să găsim un indiciu cît de mic...
Ben clătină obosit capul.
― Mda, spuse Parkins. E îngrozitor pentru mama lui. Tare îngrozitor. Ai grijă de tine.
― În regulă, zise Ben.
― Nu-mi porţi pică?
― Nu.
Făcu o pauză.
― Vrei să-mi spui ceva?
― Îţi spun, dacă pot.
― De unde ai luat cartea aia? Pe bune.
Parkins Gillespie zîmbi:
― Păi e un individ în Cumberland care ţine o magazie cu mobilă veche. Cam fătălău el, de felul lui. Îl cheamă Gendron. Vinde şi cărţi vechi cu zece cenţi bucata. Avea cinci exemplare din astea.
Ben izbucni în rîs şi Parkins Gillespie ieşi, surîzînd şi trăgînd din ţigară. Ben se duse la fereastră şi-l urmări pe şerif cum iese din casă şi traversează strada, ocolind grijuliu bălţile cu galoşii săi cei negri.

10

Parkins se opri o clipă să privească în vitrina noului magazin, înainte de a ciocăni la uşă. Cînd aici fusese Spălătoria Comunală, pe fereastră nu puteai vedea decît o mulţime de femei grase, cu mînecile suflecate, care puneau clor pentru înălbit sau care-şi schimbau banii la automatul din perete, majoritatea mestecînd gumă, ca nişte vaci cu boturile pline de paie. Însă ieri după-amiază şi azi toată ziua fusese aici o maşină a unui decorator de interioare din Portland, iar locul arăta complet schimbat.
În spatele vitrinei fusese amplasată o platformă, acoperită cu o bucată de covor pufos, verde deschis. Două reflectoare fuseseră instalate ascunse vederii şi ele aruncau o aură blîndă, care reliefa trei obiecte ce fuseseră şi ele aranjate în vitrină: un ceas de perete, o roată de tors şi un dulăpior demodat din lemn de cireş. În faţa fiecărui articol se afla cîte un mic şerveţel cu cîte o etichetă discretă pe care era scris preţul şi, o, Doamne, există oare cineva în toate minţile care să plătească $600 pe o roată de tors, cînd îşi putea cumpăra o maşină de cusut Singer cu $48,95?
Cu un oftat, Parkins se duse la uşă şi ciocăni.
Uşa se deschise aproape imediat, de parcă tipul ăla nou ar fi stat la pîndă în spatele ei, aşteptîndu-l.
― Inspectare! spuse Strâker cu un zîmbet îngust. Ce amabil din partea dumneavoastră să treceţi pe aici!
― Nu sînt decît un şerif simplu, zise Parkins.
Îşi aprinse un Pall Mall şi intră.
― Parkins Gillespie. Îmi pare bine de cunoştinţă.
Întinse mîna. Îi fu prinsă, strînsă uşor de o mînă care părea extrem de puternică, şi foarte uscată şi apoi fu eliberată.
― Richard Throckett Straker, spuse chelul.
― Mi-am închipuit că dumneavoastră trebuie să fiţi, zise Parkins privind împrejur.
Întregul magazin fusese mochetat şi acum tocmai se zugrăvea. Mirosul de vopsea proaspătă era plăcut, însă parcă mai era un miros sub acesta, un iz neplăcut. Parkins nu-l putu defini; îşi îndreptă atenţia înapoi la Straker.
― Cu ce vă pot fi agreabil în ziua aceasta atît de frumoasă? întrebă Straker.
Parkins îşi întoarse privirea blajină spre fereastră, pe care ploaia continua să se reverse.
― Oh, cu nimic. Am trecut doar ca să vă salut. Să vă urez bun-venit în oraşul nostru şi să vă doresc succes.
― Cîtă amabilitate. Doriţi o cafea? Nişte vin de Xeres. Le am în cămăruţa din spate.
― Nu, mulţumesc. Nu pot să stau. Este şi domnul Barlow pe-aici?
― Domnul Barlow este la New York, într-o călătorie de afaceri. Nu-l aştept să se întoarcă pînă cel devreme la zece octombrie.
― Înseamnă că veţi inaugura magazinul fără el, spuse Parkins gîndindu-se că, dacă preţurile văzute de el în vitrină puteau constitui vreun indiciu, înseamnă că Straker nu va fi chiar asaltat de clienţi.
― Apropo, care este numele mic al domnului Barlow?
Zîmbetul lui Straker reapăru, subţire şi tăios ca o lamă de ras.
― Puneţi această întrebare în calitatea dumneavoastră oficială, a... domnule şerif?
― Nu. Sînt pur şi simplu curios.
― Numele întreg al asociatului meu este Kurt Barlow, spuse Straker. Am lucrat împreună atît la Londra, cît şi la Hamburg. Aceasta - îmbrăţişa magazinul cu o mişcare largă a braţelor -este pensionarea noastră. Modestă. Şi totuşi, încă plină de savoare. Nu ne aşteptăm să cîştigăm mult. Dar amîndoi iubim lucrurile vechi, obiectele frumoase, şi sperăm să cîştigăm reputaţie în acest domeniu... poate chiar în întreaga dumnea-voastră regiune, atît de minunată. Credeţi că ar fi posibil aşa ceva, domnule Şerif Gillespie?
― Cred că orice este posibil, zise Parkins căutînd din priviri o scrumieră. Nu văzu nici una şi atunci scutură scrumul în buzunarul hainei.
― În orice caz, eu vă urez mult noroc şi cînd îl vedeţi pe domnul Barlow, vă rog să-i spuneţi că am să încerc să mai trec pe aici.
― Aşa voi face, spuse Straker. Partenerul meu este o persoană foarte sociabilă.
― Minunat, zise Gillespie.
Se îndreptă spre uşă, se opri, se întoarse. Straker îl urmărea cu atenţie.
― Că veni vorba, vă place casa cea veche?
― E nevoie de multă muncă, spuse Straker. Însă avem tot timpul din lume.
― Da, aşa cred şi eu, îl aprobă Parkins. Nu aţi văzut din întîmplare ceva puşti pe acolo?
Fruntea lui Straker se încreţi:
― Puşti?
― Copii, explică răbdător Parkins. Ştiţi că uneori le place să-i necăjească pe noii veniţi. Aruncă cu pietre sau sună la uşă şi după aia fug... chestii de-astea.
― Nu, spuse Straker. Nu am văzut nici un copil.
― Se pare că am rătăcit unul.
― Într-adevăr?
― Da, zise cu înţelepciune Parkins, da, într-adevăr. Acum ne gîndim că s-ar putea să nu-l mai găsim. Să nu-l mai găsim în viaţă.
― Ce păcat, spuse rece Straker.
― E păcat. Dacă vedeţi ceva...
― Bineînţeles că vă voi raporta în mare grabă.
Declanşa din nou zîmbetul îngheţat.
― Bine, zise Parkins.
Deschise uşa şi privi resemnat la ploaia care se revărsa în torente.
― Să-i spuneţi domnului Barlow că de-abia aştept să-l cunosc.
― Sigur că îi voi spune, Şerif Gillespie. Ciao.
Parkins îl privi uluit:
― Ce-au?
Surîsul lui Straker se lăţi:
― La revedere, Şerif Gillespie. Este o cunoscută expresie italiană pentru la revedere.
― Aşa? Ei, în fiecare zi înveţi cîte ceva nou, nu? La revedere.
Ieşi în ploaie şi închise uşa m urma lui.
― Oricum, mie nu mi-e cunoscută expresia asta, nu, dom'ne.
I se udase ţigara. O aruncă.
Straker îl urmări prin vitrina magazinului. Nu mai zîmbea.

11

Cînd Parkins ajunse înapoi la biroul său din Clădirea Municipalităţii, strigă:
― Nolly? Eşti aici, Nolly?
Nici un răspuns. Parkins dădu satisfăcut din cap. Nolly era băiat bun dar îi cam lipsea din creier. Îşi scoase haina, îşi desfăcu cataramele galoşilor, se aşeză la birou, căută un număr de telefon din Portland şi îl formă. I se răspunse imediat de la capătul celălalt al firului.
― Biroul FBI, Portland. Agentul Hanrahan la telefon.
― Sînt Parkins Gillespie. Şerif în oraşul Jerusalem's Lot. Avem un băiat oare a dispărut.
― Am fost informat, răspunse pe un ton sever Hanrahan. Ralph Glick. Nouă ani, un metru douăzeci şi cinci înălţime, păr negru, ochi albaştri. Ce este, o răpire în vederea răscumpărării?
― Nimic de genul ăsta. Puteţi să verificaţi nişte indivizi?
Hanrahan răspunse afirmativ.
― Primul este Benjamin Mears. M-E-A-R-S. Scriitor. A scris o carte cu titlul Conway's Daughter. Ceilalţi doi sînt pereche. Kurt Barlow. B-A-R-L-O-W. Celălalt tip...
― Kurt scris cu „C" sau „K"? întrebă Hanrahan.
― N-am idee.
― Bine. Continuaţi.
Ceea ce Parkins făcu, transpirînd abundent. Întotdeauna cînd stătea de vorbă cu ţipi care reprezentau legea adevărată, se simţea ca un cur belit.
― Celălalt este Richard Throckett Straker. Throckett cu doi „t" la sfîrşit şi Straker se scrie asa cum se aude. Ăsta şi cu Barlow se ocupă de afaceri cu mobilă şi antichităţi. Tocmai ce au deschis un magazin mic şi la noi în oraş. Straker pretinde că Barlow este dus la New York după marfa. Straker pretinde că au avut amîndoi afaceri la Londra şi la Hamburg. Şi cred că asta e cam tot.
― Îi suspectaţi pe vreunul în cazul dispariţiei lui Glick?
― Deocamdată nici nu ştiu dacă chiar avem un asemenea
caz. Însă au venit în oraş cam în acelaşi timp.
― Credeţi că există vreo legătură între Mears şi ceilalţi doi?
Parkins se sprijini de spătarul scaunului şi-şi aruncă ochii pe fereastră.
― Ăsta, zise el, este unul din lucrurile pe care aş dori să le aflu.

12

În zilele senine şi reci, cablurile telefonice scoteau un zumzăit ciudat, de parcă ar fi vibrat din cauza zvonurilor şi bîrfelor transmise prin ele. Sunet ca nici un altul în lume -sunetul stingher al vocilor care zboară prin spaţiu. Stîlpii de telefon sînt cenuşii şi crăpaţi, iar gerurile şi dezgheţurile le-au conferit poziţii înclinate, lipsite de demnitate. Nu sînt practici şi milităroşi ca stîlpii ancoraţi în beton. Dacă se întîmplă să se găsească lîngă drumuri asfaltate , sînt plini de smoală, iar dacă sînt amplasaţi pe drumuri lăturalnice, sînt umpluţi de praf. Pe suprafaţa lor, cicatrici vechi şi bătute de vreme indică locurile pe unde s-au căţărat instalatorii să repare cîte ceva în 1946 sau 1952 sau 1969. Păsări - ciori, rîndunele, prihori, grauri - stau ghemuite şi tăcute pe cablurile zumzăitoare şi poate că aud, prin picioarele lor cu gheare, sunetele omeneşti, limbi străine pentru ele. Şi dacă chiar aşa ar sta lucrurile, ochii lor de mărgele rămîn imperturbabili. Oraşul nu are simţul istoriei, dar are simţul timpului, iar stîlpii de telefon par a şti acest lucru. Dacă pui mîna pe unul, poţi simţi adînc, în lemnul lui, vibraţiile venite din cabluri, de parcă acolo s-ar afla întemniţate nişte suflete, care se zbat să iasă la lumină.
― ...şi a plătit cu o bancnotă de douăzeci, veche, Mabel, una mare. Clyde a zis că n-a mai văzut aşa ceva de la falimentul Băncii Gates, în 1930. Era...
― ...da, e un tip ciudat, Evvie. L-am văzut prin binoclu, robotind prin jurul casei cu o roabă. Mă întreb dacă e singur acolo sus, sau...
― ...Crockett trebuie să ştie, însă n-o să spună. Are lacăt la gură în privinţa asta. A fost întotdeauna un...
― ...scriitor la Pensiunea Evei. Mă întreb dacă Floyd Tibbits ştie că a fost...
― ...stă o grămadă de timp la bibliotecă. Loretta Starcher zice că n-a văzut în viaţa ei un om care să ştie atît de multe... 
― ...a spus că îl cheamă...
― ...da, Straker. Domnul R.T. Straker. Mama lui Kenny Danles a zis că s-a oprit la magazinul cel nou din oraş şi că în vitrină era un bufet DeBiers veritabil care costă opt sute de dolari. Îţi închipui? Aşa că eu am zis...
― ...ciudat că a venit şi băieţelul familiei Glick... 
― ...doar nu crezi...
― ...nu, dar este ciudat. Apropo, mai ai reţeta pentru...
Şi cablurile zumzăie. Şi zumzăie. Şi zumzăie.

13

9/23/75
NUME: Glick, Daniel Francis
ADRESA: RFD #1, Brock Road, Jerusalem's Lot, Maine 04270
VÎRSTA: 12 SEX: Masculin RASA: Caucazian
INTERNAT: 9122115 PERSOANA CARE L-A INTERNAT:
Anthony H, Glick (Tatăl pacientului)
SIMPTOME: Şoc, pierderea (parţială) a memoriei, greaţă, lipsa apetitului, constipatie, stare generală de anemie.
ANALIZE (vezi anexele)
1. Test TBC: neg.
2. Analiza salivei şi a urinei: neg.
3. Diabet: neg.
4. Leucogramă: neg.
5. Hemogramă: 45% hemo.
6. Test măduvă: neg.
7. Radiografie pulmonară: neg.
DIAGNOSTIC POSIBIL: Anemie periculoasă, primară sau secundară; testele anterioare indică 86% hemoglobina. Nu pare posibilă anemia secundară; nu există antecedente referitoare la ulcer, hemoroizi, scaun cu sînge etc. Analiza diferenţiată a sîngelui: neg. Mai probabil este vorba de anemie primară combinată cu şoc mental. Se recomandă irigoscopie şi radiografie pentru depistarea eventualelor hemoragii interne, deşi tatăl spune că nu au existat accidente de dată recentă. Se recomandă tratament zilnic cu vitamina B12 (vezi anexa).
Se propune externarea, în aşteptarea rezultatelor celorlalte analize.

G.M. GORBY
Medic pediatru

14

La ora unu, în dimineaţa zilei de 24 septembrie, sora intră în salonul lui Danny Glick ca să-i dea medicamentele. Se opri încruntată în pragul uşii. Patul era gol.
Ochii i se mişcară cu repeziciune de la pat la grămăjoara albă care părea a se împuţina tot mai mult pe zi ce trece şi care acum era prăbuşită lîngă pat.
― Danny? îl strigă ea în şoaptă.
Se îndreptă către el gîndind: A avut nevoie să meargă pînă la baie şi nu l-au ţinut puterile. Asta e tot.
L-a întors cu blîndeţe şi, primul ei gînd înainte de a-şi da seama că murise, a fost că vitamina B12 îl ajutase; arăta mult mai bine acum decît atunci cînd îl internaseră.
Şi atunci îi simţi răceala mîinii şi nemişcarea ţesăturii de vene albastre de sub degetele ei, şi rugi spre camera de gardă, pentru a raporta un deces în salon.

CAPITOLUL CINCI
BEN (II)

1

În data de 25 septembrie, Ben luă din nou cina cu familia Norton. Era joi seara şi mîncarea era tradiţională - fasole şi cîrnaţi de porc. Bill Norton prăjise cîrnaţi pe grătarul din curte, iar Ann fiersese fasolea în melasă la foc mic, de la ora nouă dimineaţa. Au mîncat la masa pliantă şi apoi toţi patru şi-au aprins ţigările, discutînd fără prea multa vervă despre şansele tot mai reduse ale echipei din Boston.
În aer se simţea o schimbare delicată; mai era încă plăcut afară, chiar şi în cămaşă, însă plutea în atmosferă ceva ce amintea de scînteierea ghetii. Toamna aştepta în culise, aproape că o puteai zări. Arţarul cei bătrîn din faţa Pensiunii Evei Miller începuse deja să ruginească.
Nu se schimbase nimic în relaţia lui Ben cu familia Norton. Sentimentele lui Susan faţă de el erau sincere şi limpezi şi naturale. Şi lui îi plăcea fata foarte mult. În Bill simţea o simpatie care creştea cu fiecare întîlnire, ţinută în frîu doar de prejudecata subconştientă care-i afectează pe toţi taţii aflaţi în prezenţa bărbaţilor care sînt acolo din cauza fiicelor lor. Dacă îţi place un alt bărbat şi eşti sincer, atunci bei bere cu el şi vorbeşti despre femei, faci politică şi-i înjuri pe politicieni. Însă indiferent cît de mult ţi-ar putea plăcea, este pur şi simplu imposibil să-ţi deschizi complet inima în faţa bărbatului între picioarele căruia atîrnă posibila deflorale a fiicei tale. Ben reflectă că, după ce căsătoria are loc, posibilul devine real şi atunci, poţi să fii prieten la cataramă cu bărbatul care-ţi regulează fiica noapte de noapte? Ben se îndoia că situaţia  aceasta avea vreo morală.
Arin Norton era în continuare rece. Cu o seară înainte, Susan îi explicase cîte ceva despre povestea cu Floyd Tibbits - despre presupunerea mamei sale că problemele ei referitoare la viitorul ginere fuseseră rezolvate uşor şi satisfăcător în direcţia aceea. Floyd era o cantitate cunoscută; el era Cel Statornic. De cealaltă parte, Ben Mears apăruse de nicăieri şi se putea duce înapoi la fel de repede, însă, foarte posibil, cu inima fiicei ei în buzunar. Nu avea încredere în masculul creator, resimţind faţă de el o antipatie instinctivă, provincială (pe care Edward Arlington Robinson sau Sherwood Anderson ar fi recunoscut-o imediat), şi Ben bănuia că, în adîncul fiinţei ei asimilase maxima: ori homosexuali, ori tauri comunali; uneori ucigaşi, sinucigaşi sau maniaci; cu tendinţa de a trimite colete din tinere fete, colete ce conţin numai urechea stîngă. Faptul că Ben făcuse parte din grupul care l-a căutat pe Ralphie Glick nu făcuse decît să-i înteţească suspiciunile, în loc să le mai -domolească şi mai credea că era imposibil să o cîstige de partea lui. Se întrebă dacă ştia oare despre vizita lui Parkins Gillespie.
Gîndurile acestea i se rostogoleau leneşe prin minte cînd Ann spuse:
― Îngrozitoare povestea cu puştiul Glick.
― Ralphie? Da, zise Bill.
― Nu, cel mare. A murit.
Ben tresări:
― Cine? Danny?
― A murit ieri în zori.
Păru surprinsă că bărbaţii nu ştiau. Tot oraşul nu vorbea decît despre asta.
― Şi eu am auzit vorbindu-se la magazinul lui Milt, spuse Susan.
Mîna ei o găsi pe a lui Ben pe sub masă şi el o strînse bucuros.
― Cum suportă familia Glick?
― La fel cum aş face şi eu, spuse simplu Ann. Sînt scoşi din minţi de durere.
E şi normal, gîndi Ben. Doar cu zece zile în urmă, viaţa lor se desfăşura normal; acum familia le fusese sfarîmată în bucăţi. Un fior lugubru îi călători pe şira spinării.
― Crezi că puştiul cel mic va fi găsit vreodată în viaţă? îl întrebă Bill.
― Nu, spuse Ben. Cred că şi el e mort.
― Ca povestea aia din Houston de acum doi ani, zise Susan. Dacă e mort, aproape că aş vrea să nu-l găsească. Cine e în stare să-i facă aşa ceva unui copil lipsit de apărare...
― Cred totuşi că poliţia încă îl mai caută pe făptaş, spuse Ben. Îi interoghează pe pedofilii şi pe perverşii care au cazier.
― Cînd îl găsesc pe ăla de-a făcut-o, ar trebui să-l spînzure de coaie, zise Bill Norton. Joci o partidă de badminton, Ben?
Ben se ridică.
― Nu, mulţumesc. Prea am senzaţia că-ţi dai o pasienţă şi eu fac pe popa prostu'. Mulţumesc pentru delicioasa masă. Am de lucru în seara asta.
Ann Norton ridică din sprîncene, dar nu spuse nimic.
Se sculă şi Bill de pe scaun.
― Cum merge cartea cea nouă?
― Bine, răspunse scurt Ben. Susan, vrei să cobori dealul cu mine şi să bem un sirop la Spencer?
― Oh, nu ştiu dacă e bine, se băgă iute în vorbă Ann. După toată povestea asta cu Ralphie Glick. M-aş simţi mai bine dacă...
― Mamă, sînt fată mare, o întrerupse Susan. Şi felinarele sînt aprinse pe tot dealul Brock.
― Sigur că o să te conduc înapoi acasă, spuse Ben, pe un ton aproape oficial.
Îşi lăsase maşina la pensiune şi venise pe jos. Era o seară mult prea frumoasă.
― N-o să păţească nimic, zise şi Bill. Îţi faci prea multe griji, Mămico.
― O, da, aşa mi se pare. Tinerii ştiu întotdeauna mai bine, nu? zîmbi subţire.
― Stai numai să-mi iau o jachetă, murmură Susan către Ben şi porni pe aleea înspre casă.
Purta o fustă sport roşie, scurtă pînă la coapse şi îşi expuse în întregime picioarele cînd urcă treptele. Ben o urmări cu privirea, ştiind că Ann îl urmărea la rîndul ei. Soţul ei înăbuşea focul de mangal.
― Cît timp ai de gînd să stai în oraş, Ben? îl întrebă Ann într-o demonstraţie de interes politicos.
― În orice caz, pînă îmi termin cartea, spuse. Nu ştiu mai departe. E foarte frumos dimineaţa şi aerul are un gust bun cînd îl respiri, îi surîse privind-o în ochi. S-ar putea să stau mai mult.
Ea îi întoarse surîsul:
― E frig iarna, Ben. Îngrozitor de frig.
Apoi Susan coborî treptele, cu o jachetă subţire pe umeri.
― Gata? Am poftă să beau un sirop de ciocofată. Păzea, tenul meu frumos!
― Tenul tău o să supravieţuiască, spuse el şi se întoarse spre doamna şi domnul Norton. Mulţumesc încă o dată.
― Cu multă plăcere, Ben, zise Bill. Vino mîine seară, dacă vrei, cu o ladă cu bere. O să ne batem joc de tîmpiţii ăia din echipa lui Yastrzemski.
― Ar fi minunat, răspunse Ben, dar ce ne vom face după repriza a doua?
Rîsul bogat, din toată inima, al lui Bill Norton, îi urmări pînă au dat colţul casei.

7

― De fapt, nu prea am nici un chef să merg la cofetăria lui Spencer, spuse ea în timp ce coborau dealul. Hai mai bine să ne plimbăm prin parc.
― Şi ce te faci cu bandiţii, doamnă? o întrebă, imitînd accentul din Bronx.
― În Lot, toţi bandiţii trebuie să fie acasă pînă la ora şapte. Aşa prevede regulamentul oraşului. Şi acum este exact opt şi trei minute.
Întunericul se pogorîse peste lume şi, în lumina felinarelor de pe deal, umbrele lor pe caldarîm se lungeau şi se micşorau.
― Dar ce bandiţi cumsecade aveţi pe aici, spuse el. Nu se duce nimeni în parc după lăsarea nopţii?
― Se duc uneori puştii din oraş ca s-o pună, dacă nu-şi permit să meargă la cinematograful în aer liber, zise şi-i făcu cu ochiul. Aşa că dacă vezi pe cineva pitit în tufişuri, uită-te în cealaltă direcţie.
Intrară în parc prin partea de vest, prin faţa Clădirii Municipalităţii. Parcul era învăluit în umbreai părea fermecat; zidurile din beton se curbau pe sub coroanele copacilor iar heleşteul scînteia tăcut în razele reflectate ale luminilor de pe stradă. Dacă era cineva pe acolo, Ben nu-l zărea, oricum.
Au înconjurat Monumentul Eroilor, cu listele lui lungi de nume, cele mai vechi din timpul Războiului de Independenţă, cele mai noi, din timpul războiului din Vietnam, gravate sub Războiul din l812. Erau şase nume din oraş înscrise în dreptul celui mai recent conflict, şi sclipeau pe alamă ca nişte răni noi, sîngerînde. Gîndi atunci: oraşul ăsta nu are numefe care i se potriveşte. Ar trebui să-l cheme Timpul. Şi, de parcă gestul ar fi fost produsul natural al acestui gînd, căută cu privirea Casa lui Marsten, însă silueta masivă a Clădirii Municipalităţii o ascundea vederii.
Ea îi urmări privirea şi se încruntă. În timp ce-şi întindeau jachetele pe iarbă (fără vreun cuvînt, amîndoi refuzaseră ideea de a se aşeza pe o bancă), îi spuse:
― Mama a zis că Parkins Gillespie te-a anchetat. Băiatul cel nou de la scoală a furat banii de lapte, sau cam aşa ceva.
― E o figură şeriful ăsta, spuse Ben.
― De fapt, mama te-a şi judecat şi condamnat.
Cuvintele erau uşor amuzate, însă buna dispoziţie păli şi lăsă să se întrevadă ceva mai serios.
― Nu mă prea place mama ta, nu?
― Nu, Susan îl apucă de mînă. Îmi pare foarte rău însă a fost o situaţie de antipatie la prima vedere.
― Nu face nimic, spuse el. Bine că nu ştiu să joc badminton.
― Tata? surîse ea. Tata recunoaşte un om deosebit din prima.
Zîmbetul i se stinse.
― Ben, despre ce e vorba în cartea ta?
― E greu de spus.
Îşi scoase mocasinii şi-şi întinse picioarele în iarba înrourată.
― Cum te mai pricepi să schimbi vorba.
― Nu, nu mă deranjează dacă-ţi spun.
Şi, spre propria-i surpriză, îşi dădu seama că era perfect adevărat. Întotdeauna se gîndea că o carte pe care tocmai o scrie este un copil, un copil bolnăvicios, care trebuie să fie protejat şi îngrijit. Prea multă scoatere în lume l-ar ucide. Refuzase să-i spună Mirandei vreun cuvînt despre Conway's daughter sau despre Air Dance, deşi fusese înnebunită de curiozitate. Cu Susan însă, lucrurile stăteau altfel. Miranda folosea un fel de anchetă mai directă, iar întrebările ei aduceau foarte bine cu un interogatoriu.
― Lasă-mă puţin să mă gîndesc cum să-ti explic, zise el.
― Poţi să mă săruţi în timp ce te gîndeşti? îl întrebă şi se întinse pe iarbă.
Ben fu forţat să realizeze cît de scurtă îi era fusta şi ce multe dezvăluia.
― Cred că m-ar cam împiedica, şopti. Să vedem
Se aplecă şi o sărută, punîndu-i uşor o mînă pe talie. Îi răspunse cu hotărîre şi-i prinse mîna în mîinile ei. După o clipă, pentru prima oară limbile li se întîlniră. Ea îşi schimbă poziţia, ca să-i poată răspunde mai bine, iar foşnetul blînd al fustei de bumbac, păru aproape asurzitor.
Se arcui pe spate, astfel ca el să-i poată cuprinde sînul, moale şi plin. Pentru a doua oară de cînd o întîlnise, se simţi din nou de parcă ar fi avut şaisprezece ani, de parcă ar fi fost un puşti de şaisprezece ani cu capul plin de gărgăuni, cu toată viaţa îainte şi fără vreun obstacol de înfruntat la orizont.
― Ben?
― Da.
― Fă dragoste cu mine. Vrei?
― Da, spuse el. Vreau.
― Aici pe iarbă.
― Da.
Îl privi cu ochi imenşi în întunericul din parc. Mai spuse:
― Să fie bine.
― Voi încerca.
― Încet, zise ea. Încet. Încet. Uite...
Deveniră umbre în beznă.
― Aşa, spuse el. Oh, Susan.

3

Au rătăcit o vreme prin parc, iar apoi s-au îndreptat spre Strada Brook.
― Îţi pare rău? o întrebă el.
Îşi ridică ochii spre el şi îi surise fără prefăcătorie.
― Nu. Mă bucur.
― Atunci e bine.
Fără vreun alt cuvînt, porniră mînă în mînă.
― Cartea? întrebă el. Incepuseşi să-mi vorbeşti despre carte înainte de a fi întrerupţi într-un mod atît de plăcut.
― Cartea este despre Casa lui Marsten, rosti el încet. Cred că nu asta a fost intenţia mea la început, nu în totalitate. Am crezut că o să fie despre acest oraş. Dar poate că mă mint singur. Să ştii că am făcut cercetări despre Hubie Marsten. Era un gangster. Povestea cu firma de camioane era doar o acoperire.
II privi uluită:
― Cum de-ai aflat asta?
― Parte de la poliţia din Boston, şi mai mult-de la o femeie. Minella Corey, sora lui Birdie Marsten. Are şaptezeci şi nouă de ani acum şi nu-şi aminteşte ce a mîncat la micul dejun, însă nu a uitat nici un amănunt din cele întîmplate înainte de 1940.
― Şi ţi-a spus...
― Tot ce ştie. E într-un azil de bătrîni în New Hampshire şi cred că de ani de zile nu a mai stat cineva de vorbă cu ea. Am întrebat-o dacă Hubert Marsten fusese într-adevăr ucigaş plătit în Boston - poliţia era sigură de asta - şi ea a dat din 'cap. „Cîţi?" am întrebat-o. Şi-a ridicat mîinile în fata ochilor şi şi-a fluturat degetele răsfirate şi a zis: „de cîte ori poţi să numeri astea?"
― Dumnezeule.
― Prin 1927, organizaţia din Boston începuse să îşi facă probleme din cauza lui Hubert Marsten, continuă Ben. Fusese deja anchetat de două ori, o dată de poliţia din Boston şi a doua oară de cea din Malden. Poliţia din Boston îl arestase în urma unei răfuieli între două grupuri de gangsteri; şi i-au dat drumul după doar două ceasuri. Povestea din Malden a fost cu totul altceva. Un băiat de unsprezece ani a fost ucis. Copilul a fost spintecat şi i s-au scos maţele.
― Ben...
Vocea ei tremură, îngreţoşată.
― Patronii lui Marsten l-au scos din belea - îmi închipui că ştia destule despre afacerile lor necurate - însă cu asta şi-a terminat cariera în Boston. S-a mutat fără prea mult tămbălău în 'salem's Lot, un fost director, pensionat acum, al unei firme de transport auto care primea cîte un cec în fiecare lună. Nu ieşea des din casă. Cel puţin, noi ştim că nu ieşea.
 ― Ce vrei să spui?
― Mi-am petrecut mult timp în bibliotecă şi am răsfoit exemplare vechi din revista Ledger, din perioada 1928-l939. Au dispărut patru copii în vremea aceea. Nu e ceva neobişnuit, recunosc, nu la ţară. Copiii se rătăcesc şi mor, uneori, de insolaţie. Alteori, alunecă şi sînt îngropaţi într-o carieră de piatră. Nu e bine, dar se întîmplă.
― Dar nu crezi că asta s-a întîrnplat cu cei patru?
― Nu ştiu. Ce ştiu este că nici unul nu a fost găsit vreodată. N-a existat nici un vînător care să dea peste vreun schelet în 1945, sau un constructor care să găsească nişte oase în timp ce încarcă nisip pentru beton. Hubie şi Birdie au locuit unsprezece ani în casa aceea, timp în care copiii au dispărut, şi -asta e tot ce ştim. Însă nu mă pot opri să mă gîndesc la copilul din Malden. Mă gîndesc aproape tot timpul la el. Ai citit Stafiile din Casa dintre Dealuri de Shirley Jackson?
― Da.
Cită pe un ton scăzut:
― „Şi orice ar fi fost ceea ce rătăcea acolo, rătăcea în solitudine". M-ai întrebat despre ce e vorba în cartea mea. În esenţă, este despre puterea repetitivă a răului.
Îl apucă de braţ:
― Doar nu crezi că Ralphie Glick...
― A fost devorat de spiritul răzbunător al lui Hubert Marsten care învie o dată la trei ani în nopţile cu lună plină?
― Cam aşa ceva.
― Dacă vrei un răspuns care să te liniştească, nu trebuie să-mi pui mie întrebarea. Nu uita, eu sînt copilul care a deschis uşa unei camere la etaj şi l-a văzut atîrnînd de grindă.
― Ăsta nu e un răspuns.
― Nu, nu este. Să-ţi mai spun ceva înainte de a-ţi mărturisi ceea ce cred eu. Ceva ce mi-a spus Minella Corey. A spus că există oameni răi în lume, oameni cu adevărat răi, malefici. Uneori auzim despre ei, dar cel mai adesea, se desfăşoară în întuneric absolut. Mi-a zis că a fost blestemată să cunoască doi asemenea oameni în viaţa ei. Unul era Adolf Hitler. Celălalt fusese cumnatul ei, Hubert Marsten.
Se opri o clipă.
― A zis că în ziua în care Hubie a împuşcat-o pe sora ei, ea se afla la trei sute de mile depărtare, la Cape Cod. In vara aceea lucra ca menajeră la o familie bogată. Pregătea o salată asortată într-un castron mare din lemn. Era ora două şi un sfert după-amiază. A simţit un junghi de durere, „ca un fulger" trecîndu-i prin cap şi a auzit împuşcătura. Zice că s-a prăbuşit pe podea. Cînd şi-a revenit - era singură în toată casa -trecuseră deja douăzeci de minute. S-a uitat la castron şi a urlat. I s-a părut că era plin de sînge.
― Dumnezeule, murmură Susan
― O clipă mai tîrziu, totul revenise la normal. Trecuse şi durerea de cap, iar în vasul de salată nu era decît salată. Însă mi-a spus că a ştiut - a ştiut - că sora ei murise, că fusese împuşcată.
― Asta e povestea ei nedemonstrată?
― Da, nedemonstrată. Însă nu e o escroacă; e o femeie în vîrstă, fără minte suficientă ca să mai poată minţi. Oricum, povestea ei nu mă îngrijorează. Nu prea tare. Ştiinţa a evoluat şi faptul că Birdie ar fi comunicat circumstanţele morţii ei pe o distanţă de trei sute de mile nu este nici pe jumătate atît de greu de crezut cum este chipul răului - chipul acela cu adevărat monstruos - pe care mi se pare uneori că îl desluşesc în conturul casei. M-ai întrebat ce cred şi o să-ţi spun. Cred că este relativ uşor ca oamenii să accepte existenţa unor fenomene ca telepatia sau precogniţia sau teleplasmul, pentru că dorinţa lor de a crede în aşa ceva nu-i costă nimic. Nu le dă insomnie. Cu mult mai neliniştitoare este ideea că răul pe care îl fac oamenii trăieşte şi după ce ei au murit.
Îşi ridică ochii spre casa lui Marsten şi şopti:
― Cred că această casă este un monument închinat de Hubert Marsten în cinstea răului, un fel de rezonator psihic. Un fel de semnal luminos supranatural. Şi în toţi anii aceştia a stat acolo, păstrînd, poate, esenţa spiritului malefic al lui Hubie în oasele ei bătrîne şi putrezite.
― Şi acum este locuită din nou.
― Şi un alt copil a dispărut.
Se întoarse spre ea şi îi cuprinse obrajii în palme.
― Ştii, nici prin cap nu mi-a trecut aşa ceva cînd m-am întors! M-am gîndit că poate a fost demolată, dar nici în cele mai îngrozitoare vise nu mi-am închipuit că ar fi putut fi cumpărată. Îmi imaginam că o-s-o închiriez şi... nu mai ştiu. Că mă voi afla iar faţă în faţă cu vechile mele năluciri, cu groaza mea, poate. Că, poate, mă voi juca de-a ucigaşul de stafii - pieri în numele tuturor sfinţilor, Hubie. Sau că poate pur şi simplu mă voi adapta atmosferei şi voi scrie o carte suficient de înspăimîntătoare încît să-mi aducă un milion de dolari. Indiferent ce ar fi fost, simţeam că sînt stăpîn pe situaţie, şi că asta conta cu adevărat. Nu mai eram puştiul de nouă ani, gata să o ia la goană ţipînd, de la spectacolul unui iluzionist care poate că izvorîse chiar din capul meu şi nu de altundeva. Însă acum...
― Acum ce, Ben?
― Acum e locuită! izbucni el şi-şi lovi palma cu pumnul celeilalte mîini. Nu sînt stăpîn pe situaţie. Un băieţel a dispărut şi eu nu mai ştiu ce să înţeleg. S-ar putea să nu aibă nici o fegătură cu casa, dar... nu cred.
Ultimele două cuvinte au fost rostite foarte rar.
― Fantome? Spirite?
― Nu neapărat. Poate că acolo e un tip inofensiv care a admirat casa pe vremea cînd era copil şi a cumpărat-o şi a devenit... posedat.
― Ştii ceva despre... Începu ea, alarmată.
― Noul chiriaş? Nu. Sînt simple supoziţii. Dar dacă e vorba despre casă, aş prefera să fie vorba de un tip posedat decît de altceva.
― Ce altceva?
Răspunse:
― Poate un alt om rău.

4

Ann Norton îi urmărea din spatele perdelelor. Sunase mai devreme la cofetărie. Nu, a spus domnişoara Coogan, cu un soi de bucurie bîrfitoare răsunîndu-i în voce. Nu sînt aici. Nu au trecut pe aici.
Unde eşti, Susan? Oh, unde eşti?
Neputincioasă, gura i se strîmbă într-o grimasă urîtă.
Pleacă, Ben Mears. Pleacă şi las-o în pace.

5

Cînd i se desprinse din braţe, îi spuse:
― Vrei să faci ceva important pentru mine, Ben?
― Orice.
― Nu mai povesti lucrurile astea nimănui din oraş. Surîse fără umor:
― Nu-ţi face griji. Nu sînt chiar atît de nerăbdător să fiu considerat într-o ureche.
― Îţi încui camera?
― Nu.
― Ai face bine să începi să o încui.
Îl privi calmă.
― Trebuie să te consideri suspect.
― Şi tu mă consideri aşa?
― Aşa ar fi, dacă nu te-aş iubi.
Şi dispăru, urcînd în fugă poteca înspre casă, lăsîndu-l să privească în urma ei, uluit de cele pe care el însuşi le spusese şi mai uluit de cele patru sau cinci cuvinte pe care ea le rostise la sfîrsit.

6

Cînd ajunse înapoi la pensiunea Evei, îşi dădu seama că nu putea nici să scrie şi nici să doarmă. Era mult prea tulburat. Se urcă în Citroen şi, după cîteva momente de nehotărîre, porni înspre barul lui Dell.
Aglomeraţie, fum mult şi gălăgie. Orchestra, un grup de muzică country şi western, The Rangers, care cînta cîteva zile de probă, interpreta o variantă a melodiei „You've Never Been This Far Before", compensînd prin volum ceea ce pierdeau din calitate. Vreo patruzeci de perechi se învârteau pe ring, majoritatea purtînd blue jeans. Amuzat, Ben îşi aminti de vorbele lui Edward Albee despre sînii maimuţelor.
Scaunele din faţa barului erau ocupate de muncitori în construcţii şi la fabrica de textile, bînd toţi din pahare identice cu bere şi purtînd aproape toţi ghete identice cu talpă din crep şi şireturi din piele netăbăcită.
Trei chelneriţe, cu părul tapat şi cu numele brodate cu fir auriu pe bluzele albe (Jackie, Toni, Shirley) se ocupau de clienţii de la mese şi din separeuri. În spatele barului, Dell umplea paharele cu bere, iar la capătul celălalt, un individ cu figură de pasăre de pradă şi cu părul dat cu briantină, pregătea cocktai-lurile. Faţa îi rămînea absolut impasibilă cînd măsura alcoolul, îl turna în shakerul argintiu şi adăuga celelalte ingrediente.
Ben se îndrepta spre bar, ocolind ringul de dans, cînd cineva îl strigă:
― Ben! Hei, băiatule! Ce mai faci, prietene?
Privi în jur şi îl văzu pe Weasel Craig stînd la o masă lîngă bar cu un pahar de bere, pe jumătate golit, în faţă.
― Bună, Weasel, zise Ben şi se aşeză. Era bucuros să întîlnească un chip cunoscut, şi, sincer, chiar îi plăcea Weasel.
― Ei, sefu', te-ai hotărît să încerci ceva viaţă de noapte? Weasel zîmbi cu toţi dinţii şi-l bătu pe umăr. Ben îşi dădu seama că îşi ridicase ajutorul de şomaj; simpla respiraţie a lui Weasel avea darul de a te ameţi.
― Mda, răspunse el. Scoase un dolar şi îl puse pe masa acoperită cu fantomele rotunde ale nenumăratelor pahare de bere care se odihniseră pe ea de-a lungul anilor.
― Cum merge?
― Bine. Ce zici de formaţia asta nouă. Buni, hm?
― Bunicei, spuse Ben. Termină-ţi berea pînă nu se răsuflă. Fac eu cinste.
― Asta mi-am dorit să aud toată seara. Jackie! zbieră el. Adu lu’ prietenu' meu o cană! Budweiser!
Jackie aduse cana pe o tavă plină cu monezi înotînd în bere şi o puse pe masă, cu braţul drept încordat şi musculos ca al unui boxer profesionist. Privi bancnota de un dolar cu scîrbă nedisimulată, de parcă ar fi examinat o nouă specie de gîndaci de bucătărie.
― Face un dolar patruj' de cenţi, spuse ea.
Ben mai scoase o bancnotă. Fata le luă pe amîndouă, pescui şaizeci de cenţi din băltoacele de pe tavă, îi trînti pe masă şi zise:
― Weasel Craig, cînd răcneşti în halu' ăsta parc-ai fi un porc înjunghiat.
― Eşti superbă, iubito, spuse Weasel. Ăsta-i Ben Mears. Scrie cărţi.
― Îmi pare bine, zise Jackie şi se topi în penumbre.
Ben îşi turnă un pahar cu bere şi Weasel făcu imediat la fel, umplîndu-şi cu dexteritate paharul pînă în vîrf. Spuma ameninţă să se reverse, apoi se retrase.
― În cinstea matale, şefu'.
Ben îşi ridică paharul şi bău.
― Aşa, zii, cum merge treaba?
― Binişor, Weasel.
― Te tot văd cu fata lu’ Norton. E o piersicuţă. Cea mai bună de prin părţile astea.
― Da, este...
― Matt! urlă Weasel făcîndu-l pe Ben să tresară şi aproape să-şi scape paharul din mînă. Pe Dumnezeul meu,'gîndi'el, chiar că sună ca un porc care-şi ia adio de la lumea asta.
― Matt Burke! Weasel făcea semne disperate din mînă şi un bărbat cu părul alb îşi ridică la rîndul lui mîna în semn de salut şi porni să-şi facă drum prin mulţime înspre ei.
― Ăsta-i un tip pe care tre' să-l cunoşti, îi spuse Weasel lui Ben. Matt Burke e un pui de curvă al naib'ii de deştept.
Bărbatul care se îndrepta către ei părea a avea în jur de şaizeci de ani. Înalt, purta o cămaşă curată din flanel, descheiată la gît iar părul, tot atît de alb ca şi al lui Weasel, îl avea tuns perie.
― Salut, Weasel, spuse.
― Ce faci, amice? zise Weasel. Hai să-ţi prezint un tip care stă cu mine la Eva. Ben Mears. Scrie cărţi, asta face. E un tip pe cinste.
Îl privi pe Ben.
― Matt şi cu mine am crescut împreună, numai că el s-a dus la şcoală şi eu m-am dus la munca de jos, chicoti Weasel.
Ben se ridică şi scutură uşor mîna întinsă a lui Matt Burke.
― Îmi pare bine.
― Şi mie. Am citit una din cărţile dumneavoastră, domnule Mears. Air Dance.
― Spune-mi Ben, te rog. Sper că ti-a plăcut.
― Se pare că mi-a plăcut mai mult decît criticilor, spuse Matt aşezîndu-se. Şi mai cred că va cîştiga tot mai mult cu cît va trece timpul. Ce mai faci, Weasel? 
― Vesel, răspunse Weasel. Cît se poate de vesel şi fălos. Jackie! urlă. Adu un pahar pen' Matt!
― Stai niţel, băşină ramolită, îi strigă Jackie, stîrnind rîsete lă mesele învecinate.
― Extraordinară fată, spuse Weasel. E fata lu’ Maureen Talbot.
― Da, îl aprobă Matt. Jackie mi-a fost elevă. Promoţia '71. Mama ei a fost promoţia '51.
― Matt predă engleza la liceu, îi spuse Weasel lui Ben. Ar rebui să aveţi o grămadă de chestii de discutat.
― Mi-amintesc de o fată pe care o chema Maureen Talbot, zise Ben. Spăla rufele mătusii mele. Le aducea înapoi într-un coş din răchită care nu avea decît un mîner.
― Eşti din oraş, Ben? îl întrebă Matt.
― Am locuit un timp aici cînd eram copil. Cu mătuşa mea Cynthia.
― Cindy Stowens?
― Da.
Jackie aduse un pahar curat şi Matt îşi turnă bere.
― Ce mică-i lumea. Mătuşa ta era în ultima clasă de liceu cînd am venit eu în 'salem's Lot. I-am fost profesor. Ce mai face?
― A murit în 1972.
― Îmi pare rău.
― S-a stins uşor, spuse Ben şi îşi umplu paharul din nou. Orchestra îşi încheiase runda de melodii şi membrii ei
tropăiau acum înspre bar. Nivelul sonor al conversaţiei din local scăzuse puţin.
― Te-ai întors în Jerusalem's Lot ca să scrii o carte despre noi? întrebă Matt.
În mintea lui Ben se declanşa un clopoţel de alarmă.
― Într-un fel, cred că poţi spune şi aşa, zise el.
― Ar putea exista biografi mult mai răi. Air Dance e o carte bună. Cred că şi din oraşul ăsta ai putea scoate o altă carte bună. Pe vremuri mă gîndeam s-o scriu chiar eu.
― Şi de ce n-ai făcut-o?
Matt surise - un surîs deschis, fără urmă de amărăciune, cinism sau maliţiozitate.
― Îmi lipseşte un ingredient esenţial. Talentul.
― Să nu-l crezi, se răţoi Weasel, umplîndu-şi paharul cu drojdia de pe fundul cănii.' Bătrînu' Matt are talent cu kilu'. Să fii profesor e o treabă esstraordinară. La nimeni nu-i pasă de profesori, da' ei e... se legănă uşor în scaun căutîndu-şi cuvintele. Deja era foarte beat. Ei e... sarea în bucate, încheie propoziţia, lua încă o duşcă de bere, se strîmbă şi se ridică cu destulă greutate. Scuzaţi-mă cît mă duc la budă.
Se îndepărtă clătinîndu-se, izbindu-se de oameni şi strigîndu-i apoi pe nume. Aceştia treceau pe lîngă el nerăbdători, indiferenţi sau salutîndu-l, la rîndul lor. Traseul lui înspre toaletă semăna nespus de mult cu cel al unei bile de biliard lovite de tac la începutul partidei.
― Iată epava unui om minunat, spuse Matt şi ridică un deget. Aproape imediat apăru o chelneriţă, care i se adresă cu „domnul Burke". Părea indignată de faptul că fostul ei profesor de literatură clasică engleză se afla aici, cherchelindu-se la rînd cu unul ca Weasel Craig. Cînd se îndepărtă ca să le aducă o altă cană cu bere, lui Ben i se păru Că Matt era puţin ameţit.
― Îmi place Weasel, spuse Ben. Am sentimentul că pe vremuri a fost un tip destoinic. Ce s-a întîmplat?
― Oh, nu-i mare lucru, oftă Matt. I-a venit de hac băutura. Din ce în ce mai mult în fiecare an, pînă cînd i-a venit de hac cu totul. A primit Steaua de Argint la Anzio în al doilea război mondial. Un cinic ar putea zice că viaţa lui ar fi avut mai multă însemnătate dacă ar fi murit acolo.
― Eu nu sînt cinic, spuse Ben. Şi tot îmi place. Dar cred că ar fi mult mai bine dacă l-aş duce cu maşina acasă în seara asta.
― Ar fi foarte frumos din partea ta. Ştii, eu vin din cînd în cînd aici ca să ascult muzica. Îmi place muzica cîntată tare. Cu atît mai mult acum, cînd am cam început să-mi pierd auzul, înţeleg că te interesează Casa lui Marsten. Despre ea e vorba în cartea ta?
Ben tresări puternic:
― Cine ţi-a spus asta?
Matt zîmbi:
― Cum zice Marvin Gaye în cîntecul lui? Am auzit la radio şanţ. Expresie delicioasă, plină de viaţă, deşi, dacă stai să te gîdesti, imaginea e destul de spălăcită. Îţi şi închipui un om care stă, la marginea unui drum de ţară  sau a unei şosele moderne, cu urechea lipită de şanţ... Bat cîmpii. Bat cîmpii cu voioşie în ultima vreme şi nici măcar nu mai încerc să mă abţin decît rareori. Am auzit de la ceea ce domnii de la presă ar numi o sursă de încredere - Loretta Starcher, de fapt. Bibliotecara din citadela lecturilor noastre. Ai fost de cîteva ori pe la ea şi ai consultat articole vechi din ziarul Ledger din Cumberland referitoare la scandalul acela vechi şi ea ţi-a dat şi două cărţi despre crime adevărate care fac, de asemenea, referiri la povestea asta. Că veni vorba, cartea lui Lubert e bună - a venit el însuşi în oraş şi a făcut investigaţii în 1946 - însă capitolul din cartea lui Snow e o speculaţie ridicolă.
― Ştiu, răspunse automat Ben.
― Clielneriţa aduse o cană cu bere proaspătă şi, dintr-o dată, în mintea lui Ben se contura o imagine tulburătoare: iată un peşte care înoată liniştit şi (aşa crede el) neobservat, zbenguindu-se printre alge şi plancton. Camera se îndepărtează, se îndepărtează, şi iată morala: este un peştişor auriu într-un acvariu.
Matt plăti berea şi zise:
― Îngrozitor lucru s-a întîmplat acolo sus. Şi persistă şi în conştiinţa oraşului. Desigur că istorii din astea despre ticăloşii şi crime sînt mereu trecute din generaţie în generaţie cu un deliciu lacom şi pervers, iar elevii gem şi se vaită cînd le povesteşti despre George Washington sau Jonas Salk. Însă mai este ceva în plus, cred eu. Cred că e vorba de un moft de natură geografică.
― Da, spuse Ben, atras în discuţie în ciuda voinţei sale. Profesorul tocmai enunţase ideea care stătea la pîndă în straturile subconştientului său încă din ziua cînd pusese din nou piciorul în oraş, şi, poate chiar înainte de asta.
― Stă acolo pe deal, dominînd oraşul ca... oh, ca un soi de idol al întunericului.
Chicoti, încercînd să dea o nuanţă trivială spuselor sale - i se părea că, spunînd un asemenea lucru, care izvora din adîncurile fiinţei sale, într-un mod atît de neprevăzător, era ca şi cînd şi-ar fi deschis o fereastră a sufletului în faţa unui străin, îar felul în care Matt Burke îl cerceta atent, nu era de natură să-l facă să se simtă mai bine.
― Acesta este talentul, spuse.
― Poftim?
― Exact asa cum ai spus. Casa lui Marsten ne domină de aproape cincizeci de ani, priveşte de sus la toate păcatele şi minciunile şi capriciile noastre ridicole. Întocmai ca un idol.
― Poate că a văzut şi lucrurile bune, spuse Ben.
― Sînt mult prea puţine lucruri bune în orăşelele sedentare ca al nostru. De obicei e vorba de indiferenţă, condimentată cu răutate insipidă - sau, mai rău, cu răutate conştientă. Mi se pare că Thomas Wolfe a scris cam vreo două kilograme de literatură pe tema asta.
― Şi eu, care credeam că nu eşti cinic...
― Tu ai spus-o, nu eu.
Matt surise şi sorbi din bere.
Membrii formaţiei plecau de la bar, strălucitori în cămăşile lor roşii, vestele sclipitoare şi eşarfele înnodate la gît. Şeful grupului îşi luă chitara şi începu să o acordeze.
― Oricum, tot nu mi-ai răspuns la întrebare. Cartea ta este despre Casa lui Marsten?
― Într-un fel, da, cred că despre ea e vorba.
― Te pisez, scuză-mă.
― Nu face nimic, răspunse Ben, cu gîndul la Susan şi simţindu-se tulburat. Oare de ce întîrzie Weasel? E plecat de o grămadă de vreme.
― Pot îndrăzni ca, în ciuda faptului că de-abia ne-am cunoscut, să-ţi cer un serviciu destul de important? Dacă refuzi, voi înţelege perfect.
― Sigur, spune, zise Ben.
― Am o clasă de compuneri, începu Matt. Copii inteligenţi, din clasele a unsprezecea şi a douăsprezecea, majoritatea, şi aş dori să le prezint pe cineva care trăieşte din cuvinte. Cineva care - cum să zic? - ia cuvîntul şi îi dă viaţă.
― Aş fi chiar foarte bucuros, răspunse Ben, simţindu-se ridicol de flatat. Cît durează orele la voi?
― Cincizeci de minute.
― Eh, cred că nu-i voi plictisi chiar atît de tare într-un timp aşa scurt.
― Oh? Mie treaba asta îmi reuşeşte de minune, spuse Matt. Deşi sînt convins că n-o să-i plictiseşti deloc. Să zicem săptămîna care vine?
― Sigur. Spune ziua şi ora.
― Marţi? Ora a patra? Asta înseamnă de la ora unsprezece pînă la douăsprezece fără zece. Nu o să te huiduie nimeni, însă cred că vei auzi ghiorăind o mulţime de stomacuri.
― O să aduc nişte vată să-mi pun în urechi.
Matt rîse.
― Sînt încîntat. Dacă îţi convine, te aştept în biroul meu de la liceu.
― Sigur. Vrei să...
― Domnule Burke? Era Jackie, cea cu bicepşii super-dezvoltaţi. Weasel a leşinat în closetul bărbaţilor. Credeţi că...
― Oh, Dumnezeule, sigur. Ben, vrei să...
― Bineînţeles.
Se ridicară şi traversară camera. Formaţia începuse iarăşi să cînte, de data aceasta ceva despre cum copiii din Muskogee încă îl mai respectă pe directorul liceului.
În toaletă mirosea acru, a urină şi a clor. Weasel zăcea proptit de perete între două pisoare şi un tip în uniformă de armată îşi vedea nestingherit de treburi chiar lîngă el. Jetul individului trecea la aproximativ patru centimetri de urechea lui dreaptă.
Gura îi era deschisă şi Ben fu uimit să constate cît de îngrozitor de bătrîn arăta, bătrîn şi pustiit de frig şi de alte forţe impersonale, lipsite complet de blîndeţe. Realitatea propriului său sfîrşit, din zi în zi tot mai apropiat, îl copleşi, nu pentru prima dată, însă luîndu-l pe neaşteptate. Valul de compătimire care îl sugruma, ca o apă învolburată şi întunecată, se adresă atît lui însuşi, cît şi lui Weasel.
― Uite-l, spuse Matt. Poţi să-l ridici în timp ce acest stimat domn termină să se uşureze?
― Da, răspunse Ben.
Se uită la bărbatul în uniformă de armată, care îşi scutura instrumentul cu nonşalanţă.
― Hei, prietene, eşti bun să te grăbeşti?
― De ce? El nu se grăbeşte.
Totuşi îşi trase fermoarul şi se îndepărtă de pisoar, lăsîndu-i pe cei doi sa se apropie.
Ben îşi trecu o mînă prin spatele lui Weasel, cealaltă pe la subraţul său şi îl ridică. O clipă, fesele sale s-au sprijinit de peretele acoperit cu faianţă al încăperii şi simţi vibraţiile provocate de decibelii formaţiei din local. Fără cunoştinţă, Weasel se lăsă moale, ca un sac gol de poştă. Matt îşi trecu capul pe sub celălalt braţ al lui Weasel, îl cuprinse cu mîna de mijloc şi aşa îl scoaseră pe uşă.
― Iacătă-l şi pe Weasel al nostru că pleacă acasă, spuse cineva şi ceilalţi izbucniră în hohote de rîs.
― Dell ar trebui să nu-i mai dea să bea, spuse Matt cu răsuflarea tăiată. Ştie că aşa se întîmplă mereu.
Ieşiră în hol şi apoi afară, pe treptele din lemn care dădeau în parcare.
― Uşor, gemu Ben. Ai grijă să nu-l scapi.
Coborîră treptele. Picioarele moi ale lui Weasel bocăneau de parcă ar fi fost făcute din lemn.
― Citroenul... acolo, în ultimul rînd.
Îl duseră la maşină. Aerul rece era mai pătrunzător acum iar a doua zi frunzele vor fi însîngerate de brumă. Weasel începuse să mormăie iar capul îi tresărea uşor pe tulpina gîtului.
― Poţi să-l bagi în pat cînci ajungeţi la Eva? îl întrebă Matt.
― Da, cred că pot.
― Bine. Uite, se vede doar vîrful acoperişului Casei lui Marsten deasupra copacilor.
Ben se uită. Matt avea dreptate; vîrful ţuguiat se ivea deasupra orizontului întunecat de pini, acoperind stelele la hotarul lumii vizibile, cu forma lui regulată de construcţie făcută de mîna omului.
Ben deschise portiera şi spuse:
― Hai, dă-mi-l mie.
Îl luă în braţe pe Weasel şi îl strecură în locul din dreapta şi închise uşa. Capul lui Weasel se sprijini de geam, dîndu-i un aspect plat, grotesc aproape.
― Marţi la unsprezece?
― Voi veni.
― Mulţumesc. Şi mulţumesc şi pentru Weasel.
Matt întinse mina şi Ben i-o strînse.
Se urcă în maşină, porni motorul şi se îndreptă spre oraş. Cînd lumina de neon a localului dispăru în spatele copacilor drumul deveni întunecat şi pustiu şi Ben gîndi: Drumurile astea sînt acum bîntuite de stafii.
Weasel gemu şi sforăi tare alături şi Ben tresări. Citroenul îşi pierdu o clipă direcţia.
De ce m-am gîndit tocmai la aşa ceva?
Nici un răspuns.

7

Deschise geamul, astfel ca adierea rece a nopţii să sufle în faţa lui Weasel pe drumul înspre casă, iar atunci cînd au ajuns la Pensiunea Evei, Weasel cîştigase un nivel de semitrezie apoasă.
Împleticindu-se, se lăsă condus de Ben pe treptele terasei din spate şi apoi în bucătăria, luminată slab de neonul de deasupra aragazului. Weasel gemu, apoi mormăi adînc, din gît:
― E o fată minunată, Jack, şi femeile măritate ştiu... ştiu...
O siluetă se desprinse dm umbrele holului. Eva, uriaşă, într-un capot tricotat, cu părul pus pe bigudiuri şi acoperit cu un fileu subţire. Chipul, uns din belşug cu cremă pentru noapte, îi părea palid şi sinistru.
― Ed, spuse ea. Oh, Ed... nu te laşi, nu?
La auzul vocii ei, îşi întredeschise ochii şi umbra unui zîmbet îi lumină trăsăturile.
― Merg tot înainte şi înainte şi înainte, croncăni el. Tu eşti cea mai în măsură să ştii asta.
― Poţi să-l urci la el în cameră? îl întrebă pe Ben.
― Da, nu-i nici o problemă.
Îl apucă mai strîns pe Weasel şi reuşi cumva să-l urce scările şi să-l tîrască pînă la camera lui. Uşa nu era încuiată şi îl duse înăuntru. În clipa cînd îl întinse pe pat, orice slabă urmă de cunoştinţă dispăru şi Weasel se cufundă într-un somn adînc.
Ben aruncă o privire în jur. Camera era curată, aproape sterilă. Lucrurile personale erau aşezate într-o ordine cazonă. Cînd tocmai începuse să se lupte cu pantofii lui Weasel, Eva Miller spuse din spatele lui:
― Nu te mai deranja, domnule Mears. Du-te, dacă vrei.
― Dar trebuie să fie...
― O să-l dezbrac eu.
Era gravă şi plină de o tristeţe demnă, măsurată.
― O să-l dezbrac şi o să-i fac o frecţie cu alcool la tîmple, ca să mai micşorez efectul mahmurelii de mîine dimineaţă. Am mai făcut asta. De multe ori.
― În regulă, spuse Ben şi se duse la el în cameră fără să privească înapoi. Se dezbrăcă încet. Se gîndi să facă un duş. Se răzgîndi. Se băgă în pat şi rămase întins, cu ochii ţintă în tavan, aşteptînd somnul care nu voia să vină.

CAPITOLUL SASE
ORAŞUL (II)

Toamna şi primăvara se pogorau asupra oraşului cu bruscheţea răsăriturilor şi apusurilor de soare la tropice. Uneori, linia de demarcaţie dintre anotimpuri o putea constitui o singură zi. Însă primăvara nu este frumoasă în New England, este prea scurtă, prea nesigură, prea predispusă să se sălbăticească pe nepusă masă. Chiar şi asa, există zile de aprilie care îţi rămîn întipărite în memorie mult timp după ce ai uitat senzaţiile provocate de atingerea soţiei tale, sau de gura ştirbă a noului născut la sîn. Mai încolo, pe la jumătatea lui mai, soarele apare autoritar şi viguros din aburul dimineţii; şi la şapte dimineaţa, cînd stai pe scările din faţa casei, cu pachetul pentru prînz în mînă, ştii deja că la ora opt nu va mai fi rouă în iarbă şi că praful de pe drumurile lăturalnice va rămîne suspendat în aer, nemişcat şi nesfîrşit, încă cinci minute după ce pe acolo a trecut o maşină; şi că, pe la ora unu, la etajul trei al fabricii, temperatura ajunge la 35 de grade Celsius şi sudoarea îţi va curge pe braţe, groasă ca uleiul, şi cămaşa ti se lipeşte de spate, şi e atît de cald de ai zice că eşti în luna iulie.
Însă atunci cînd vine toamna şi-i dă un şut în fund verii perfide, fapt care se petrece aproape în fiecare an pe la jumătatea lui septembrie, ţi se pare că reîntîlneşti un vechi prieten de care ţi-a fost dor. Se instalează aşa cum prietenul tău cel vechi s-ar aşeza în scaunul tău preferat şi şi-ar scoate pipa şi şi-ar aprinde-o şi apoi ţi-ar umple după-amiaza cu povestiri despre locurile pe unde a fost şi despre lucrurile pe care le-a făcut de cînd v-aţi văzut ultima oară.
― Şi rămîne aşa toată luna octombrie şi, uneori, destul de rar, chiar şi în noiembrie. Zile în şir, cerurile sînt senine, colorate într-un albastru intens, iar norii care navighează pe ele, întotdeauna de la vest la est, sînt nişte corăbii calme şi albe cu pînze cenuşii. Apoi vîntul începe să bată şi nu se mai potoleşte. Te grăbeşte cînd mergi şi sub tălpi îţi trosnesc frunzele căzute în grămezi nebune şi pestriţe. Vîntul acesta îţi provoacă o durere mai puternică şi mai adîncă decît durerea reumatică. Poate că atinge ceva vechi din sufletul omenesc, o coardă a memoriei rasei umane care spune Migrează sau mori - migrează sau mori. Chiar şi acasă la tine, la adăpostul zidurilor, simţi cum vîntul loveşte lemnăria şi ferestrele şi-şi trimite furia descărnată prin streşini şi, mai devreme sau mai tîrziu, tot va trebui să laşi la o parte ce făceai, ca să ieşi afară să vezi ce s-a întîmplat. Şi stai, în miezul zilei, pe terasă sau în grădiniţa din faţa casei şi urmăreşti norii care aleargă pe deasupra păşunii lui Griffen şi apoi în sus pe Schoolyard Hill, lumină şi întuneric, lumină şi întuneric, de parcă zeii şi-ar închide şi deschide obloanele. Vezi crizantema aurie, cea mai tenace şi mai periculoasă şi mai frumoasă plantă din toată flora din New England, cum se apleacă pînă la pământ în faţa vîntului, ca o congregaţie mare şi tăcută. Şi dacă nu trec maşini şi nici avioane şi dacă nici un unchi nu s-a aventurat în pădurea din vestul oraşului la vînătoare de prepeliţe sau fazani; dacă unicul sunet este ritmul monoton al inimii tale, atunci nu mai poţi desluşi şi un altul - sunetul vieţii care se pregăteşte să-şi încheie ciclul, în aşteptarea primei zăpezi de iarnă care să ducă Ia bun sfîrşit ultimele ritualuri.

2

În anul acela, prima zi de toamnă (toamnă adevărată, nu toamnă calendaristică) a fost 28 septembrie, ziua în care Danny Glick a fost înmormîntat în cimitirul Harmony Hill.
Ceremonia religioasă a fost celebrată numai pentru familie, însă la slujba din cimitir a putut veni oricine şi astfel au apărut o mulţime de oameni din oraş - colegi de clasă, curioşi şi vîrstnici pentru care devine aproape o obligaţie să ia parte la asemenea evenimente funerare pe măsură ce bătrîneţea îşi croşetează giulgiul în jurul lor.
Au venit pe Burns Road într-o coloană lungă, unduitoare, ascunzîndu-se privirii cînd au ocolit dealul. Farurile tuturor maşinilor erau aprinse, în ciuda strălucirii zilei. În frunte era dricul lui Cari Foreman, cu geamurile din spate acoperite cu flori, apoi maşina lui Tony Glick, un Mercury din 1965, a cărui amortizor stricat mugea şi păcănea. În spate, în următoarele patru maşini, se aflau rudele ambelor ramuri ale familie unii dintre ei venind chiar din Tusla, Oklahoma. Din parada aceea lungă, ce defila cu farurile aprinse, mai făceau parte: Mark Petrie (băiatul la care plecaseră Ralphie şi Danny în seara în care a dispărut Ralphie) cu mama şi tatăl lui; Richie Boddin cu familia lui; Mabel Werts în maşină cu domnul şi doamna William Norton (aşezată în spate, cu bastonul sprijinit între picioarele-i umflate, turuia necontenit despre toate înmormîntările la care luase parte din 1930 şi pînă în prezent); Lester Durham cu soţia lui, Harriet; Paul Mayberry cu soţia lui, Glynis; Pat Middler, Joe Crane, Vinnie Upshaw şi Clyde Corliss într-o maşină condusă de Milt Crossen (înainte de plecare, Milt deschisese frigiderul şi au băut, solemni, cîte o bere în faţa sobei); Eva Miller în maşină cu prietenele ei apropiate, Loretta Starcher şi Rhoda Curless, amîndouă domnişoare; Parkins Gillespie şi ajutorul lui, Nolly Gardener, amîndoi în maşina de poliţie din Jerusalem's Lot; Lawrence Crockett, cu palida-i soţie; Charles Rhodes, ursuzul şofer de autobuz, care mergea din principiu la toate înmormîntările; Charles Griffen cu soţia şi cei doi fii, Hal şi Jack, singurele odrasle care încă mai locuiau acasă.
În cursul dimineţii, Mike Reyrson şi Royal Snow să-paseră mormîntul şi aşternuseră fîşii de iarbă artificială pe pămîntul reavăn pe care îl scoseseră din groapă. La cererea familiei Glick, Mike aprinsese şi Flacăra Amintirii. Mai tîrziu, Mike îşi aminti că Royal părea tulburat. De obicei făcea o grămadă de bancuri şi cînta cîntecele deşucheate despre munca pe care o făceau (voce hîrîită de tenor afon: „Te învelesc într-o pînză albă şi te bagă la trei metri sub pămînt..."), însă în dimineaţa aceea părea deosebit de tăcut, morocănos chiar. Poate că e mahmur, gîndi Mike. Probabil că a întîrziat cam mult la barul lui Dell aseară cu prietenul ăla al lui cu mulţi muşchi, Kters.

ALINEAT
Cu cinci minute în urmă, cînd zărise dricul lui Cari
urcînd dealul, cam la distanţă de o milă de cimitir, deschi-
pese larg porţile din fier, privind la vîrfurile lor, aşa cum
făcea mereu de cînd l-a găsit pe Doc atîrnat acolo. Apoi se
Întoarse la mormîntul proaspăt săpat, unde aştepta Părintele
Donald Callahan, pastorul parohiei din Jerusalem's Lot. Pe
umeri purta un patrafir, iar cartea pe care o ţinea în mîini
era deschisă la slujba de înmormîntare pentru copii. Mike
ştia că aceasta se numea a treia staţie. Prima era acasă la
persoana decedată, a doua, la micuţa biserică catolică, Sf.
Andrew. Ultima staţie, cimitirul Harmony Hill. Coboară toată
lumea.
ALINEAT

 Se înfiora uşor cînd privi în jos la iarba strălucitoare din plastic, întrebîndu-se şi acum, ca întotdeauna, de ce trebuia să facă parte din orice înmormîntare. Arăta exact a ceea ce era; o imitaţie ieftină a vieţii, mascînd discret bulgării întunecaţi de pămînt.
― Vor sosi imediat, Părinte, spuse.
Callahan era un bărbat înalt, cu ochi albaştri, pătrunzători şi ten rumen. Părul lui încărunţit avea culoarea oţelului. Lui Mike Ryerson, care nu mai intrase într-o biserică de cînd împlinise vîrsta de şaisprezece ani, Părintele Cailahan îi plăcea cel mai mult dintre toţi vracii locali. John Groggins, pastorul metodist era un zevzec bătrîn şi ipocrit, iar Patterson de la biserica Sfinţilor de Ultima Zi şi a Discipolilor Crucii, era nebun ca un urs vîrît într-un stup de albine. La mmormîntarea unuia din diaconii bisericii, în urmă cu doi-trei ani, Patterson se prăbuşise pe pămînt şi începuse să se rostogolească. Însă Callahan părea destul de cumsecade şi drăguţ pentru un papistaş; înmormîntările pe care el le oficia erau liniştite şi aducătoare de alinare şi întotdeauna scurte. Lui Ryerson nu-i prea venea să creadă că părintele căpătase toate vasele de sînge roşii şi sparte în obraji şi pe nas de pe urma rugăciunilor, însă, chiar dacă pastorul Callahan obişnuia să bea puţin, cine să-l învinovăţească pentru asta? Aşa cum era lumea făcută, era de mirare că preoţii nu sfîrşeau izolaţi în spitale de nebuni.
― Mulţumesc, Mike, spuse el şi-şi ridică ochii spre cerul senin. O sa fie greu.
― Asa zic şi eu. Cît o să tină?
― Zece minute, nu mai mult. Nu am de gînd să prelungesc durerea părinţilor. Au destul timp toată viaţa.
― În regulă, spuse Mike şi se îndepărtă spre capătul cimitirului. Va sări peste zidul împrejmuitor din piatră şi se va duce în pădurice, unde îşi va lua prînzul. Din experienţa sa îndelungată ştia că ultima persoană pe care ar dori să o vadă familia şi prietenii îndoliaţi la cea de a treia staţie ar fi cioclul îmbrăcat cu salopeta lui murdară; imaginea aceasta ar fi întinat întrucîtva tablourile strălucitoare despre nemurire şi despre porţile bătute în perle ale raiului pe care se străduia atîta să le zugrăvească preotul.
Lîngă zidul din spatele cimitirului se opri şi se aplecă să examineze o lespede care căzuse. O sprijini la loc şi simţi iarăşi un fior prin vine cînd şterse pămîntul de pe inscripţie: -

HUBERT BARKLAY MARSTEN
6 octombrie 1889
12 august 1939

Îngerul Morţii, care tine
Lampa din bronz în spatele uşii poleite
Te-a luat şi te-a dus în apele întunericului

Şi sub aceste versuri, cuvinte aproape şterse de treizeci şi şase de îngheţuri şi zăpezi topite, spuneau:

Fie ca Domnul să vegheze la nemişcarea lui.
Încă tulburat, fără însă să desluşească motivul, Mike Ryerson se duse în pădurice ca să-şi mănînce sandviciurile pe malul pîrîului.

3

Pe cînd urma cursurile seminarului teologic, un prieten al Părintelui Callahan îi dăruise un şervet pe care era brodat cu lînă un mesaj blasfemator ce îl făcuse atunci să explodeze în hohote îngrozite de rîs, însă care, pe măsură ce treceau anii, i se părea mai adevărat şi mai puţin blasfemator: Dumnezeu mi-a dat SENINĂTATEA de a accepta ceea ce nu pot schimba, TENACITATEA de a schimba ceea ce pot, şi NOROCUL de a nu călca în străchini prea des. Mesajul era brodat cu caractere vechi pe un fond de soare răsărind.
Acum, în faţa celor adunaţi la înmormîntarea lui Danny Glick, îi reveni iarăşi în memorie vechiul crez.
Sicriul, purtat de doi unchi şi doi veri ai celui mort, fusese lăsat pe pămînt. Marjorie Glick, într-o haină neagră şi pe cap cu o pălărie neagră cu voal, cu chipul alb ca brînza de vaci desluşindu-i-se neclar prin ochiurile ţesăturii, se legăna uşor, sprijinită de braţul protector al tatălui său, şi strîngînd în miini poşeta neagră de parcă ar fi fost un colac de salvare. Tony Glick stătea mai departe de ea, cu chipul şocat şi uluit. De cîteva ori, în timpul slujbei din biserică, privise în jur, dorind parcă să se asigure de propria-i prezenţă printre toţi oamenii aceia. Trăsăturile erau cele ale unui om convins că visează.
Însă biserica nu poate pune capăt acestui vis, gîndi Callahan. Şi nici toată seninătatea, tenacitatea şi norocul din lume. Călcatul în străchini s-a întîmplat deja.
Stropi coşciugul şi groapa cu apă sfinţită, pregătindu-le pentru eternitate.
― Să ne rugăm, spuse. Cuvintele i se rostogoleau din gît melodioase ca întotdeauna, în lumina soarelui sau în umbră, fie că era beat sau treaz. Cei strînşi în jurul gropii îşi aplecară capetele.
― Doamne Dumnezeul nostru, prin milostivenia Ta, cei care au trăit cu credinţa îşi vor afla pacea eternă. Binecuvîntează acest mormînt şi trimite îngerul Tău să vegheze asupra lui. Cînd vom îngropa trupul lui Daniel Glick, primeşte-i spiritul înaintea Ta şi, alături de sfinţii Tăi, îngăduie-i să se bucure dimpreună cu cetele cereşti întru eternitate. Te rugăm prin Isus Cristos, Domnul nostru. Amin.
― Amin, murmură grupul, iar vîntul luă şoapta şi o rupse în fîşii.
Tony Glick privea înjur cu ochi mari, rătăciţi. Soţia lui ţinea o batistă de hîrtie apăsată pe gură.
― Cu credinţă în Isus Cristos, aducem pioşi trupul acestui copil pentru a-l înmormînta în imperfecţiunea lui omenească. Să ne rugăm cu încredere în Dumnezeu, care dă viată tuturor lucrurilor, că va ridica acest trup muritor la perfecţiune şi în tovărăşia sfinţilor.
Întoarse paginile cărţii de rugăciuni. O femeie din al treilea rînd al grupului, aşezat în formă de potcoavă în jurul mormmtului, începuse să suspine răguşit. O pasăre ciripi undeva în pădure.
― Să ne rugăm pentru fratele nostru Daniel Glick Domnului nostru Isus Cristos, zise Părintele Callahan, care ne-a spus: „Eu sînt învierea şi viaţa. Cel care crede în Mine va trăi chiar şi atunci cînd moare şi cel ce-şi pune credinţa în Mine nu va avea niciodată parte de moarte eternă". Doamne, Tu ai plîns la moartea lui Lazăr, prietenul Tău: alină-ne în tristeţea noastră. Îţi cerem aceasta cu credinţă.
― Doamne, ascultă ruga noastră, răspunseră catolicii.
― I-ai înviat pe cei morţi; dă-i fratelui nostru, Daniel, viaţa eternă îţi cerem aceasta cu credinţă.
― Doamne, ascultă ruga noastră, răspunseră.
O licărire apăru în ochii lui Tony Glick; o revelaţie, poate.
― Fratele nostru Daniel a fost purificat prin botez; lasă-l în rîndurile sfinţilor Tăi. Îţi cerem aceasta cu credinţă.
― Doamne, ascultă ruga noastră.
― A fost hrănit cu trupul şi sîngele Tău; fă-i loc la masa Ta -în împărăţia cerurilor. Îţi cerem aceasta cu credinţă.
― Doamne, ascultă ruga noastră.
Marjorie Glick începu să se legene, gemînd, înainte şi înapoi.
― Alină-ne tristeţea pe care o simţim la moartea fratelui nostru; fie ca credinţa noastră să ne fie consolare şi viaţa veşnică să ne fie speranţă. Îţi cerem aceasta cu credinţă. 
― Doamne, ascultă ruga noastră,
Îşi închise cartea de rugăciuni.
― Să ne rugăm aşa cum ne-a învăţat Domnul Dumnezeul nostru, şopti. Tatăl nostru Care eşti în ceruri...
― Nu! urlă Tony Glick şi ţîşni înainte. N-o să arunci pămînt pe băiatul meu!
Mîini se întinseră să-l oprească, însă prea tîrziu. O clipă se clătină pe marginea mormîntului şi apoi iarba artificială se încreţi şi cedă. Căzu în groapă şi ateriza pe sicriu cu o bufnitură surdă, îngrozitoare.
― Danny, vino aici! zbieră el.
― Oh, vai de mine, spuse Mabel Werts şi-şi lipi de buze batista neagră din mătase pe care o folosea exclusiv la înmormîntări. Ochii îi erau strălucitori şi avizi, înregistrînd întîmplarea, aşa cum o veveriţă îşi strînge lacomă alunele pentru iarnă.
― Danny, fir-ai tu să fii, încetează să mai faci pe nebunu! Părintele Callahan dădu din cap către doi dintre bărbaţii care purtaseră sicriul şi aceştia înaintară, însă a fost nevoie de încă alţii trei, printre care şi Parkins Gillespie şi Nolly Gardener, ca să îl poată scoate din groapă pe Glick, care dădea din picioare şi ţipa şi urla.
― Danny, încetează imediat! Ai speriat-o pe maică-ta! Am să-ţi trag nişte curele la fund de ai să mă ţii minte! Lăsaţi-mă în pace! Lăsaţi-mă în pace... Îl vreau pe băiatu' meu... lăsaţi-mă, ticăloşilor.... ahhh, Dumnezeule...
― Tatăl nostru Care eşti în ceruri... Începu din nou Callahan, alte voci alăturîndu-i-se, ridicînd cuvintele înspre platoşa indiferentă a cerului.
― ... sfinţească-se numele Tău. Vie împărăţia Ta, facă-se voia Ta...
― Danny, vino-ncoace, auzi? Mă auzi?
― ... precum în cer aşa şi pe pămînt. Pîinea noastră cea de toate zilele dă-ne-o nouă astăzi şi ne iartă...
― Dannniii...
― ... nouă greşelile noastre, precum şi noi iertăm greşiţilor noştri...
― Nu-i mort, nu-i mort, lăsaţi-mă, nenorociţi împuţiţi ce sînteţi...
― ... şi nu ne duce pe noi în ispită, ci ne izbăveşte de cel rău. Prin Isus Cristos, Domnul nostru. Amin.
― Nu-i mort, suspină Tony Glick. Nu se poate. N-are decît doispe ani afurisiţi.
Începu să plîngă în hohote şi se împletici înainte, în ciuda celor care îl ţineau. Chipul îi era devastat de disperare şi ud de lacrimile care şiroiau. Se prăbuşi în genunchi la picioarele lui Callahan şi-l apucă de pantaloni cu mîinile-i murdare.
― Te rog, dă-mi băiatul înapoi. Nu te mai juca cu mine, te rog.
Blînd, Callahan îi prinse capul cu ambele mîini.
― Să ne rugăm, spuse. Simţea în tot trupul suspinele sacadate ale lui Glick.
― Doamne, alină pe bărbatul acesta şi pe soţia lui în trista încercare prin care trec. Ai purificat acest copil în apele botezului şi i-ai dat o nouă viaţă. Fie ca într-o zi să ne alăturăm lui şi să împărţim pentru vecie bucuriile cereşti. Îţi cerem aceasta în numele lui Isus, amin.
Îşi ridică privirea şi văzu că Marjorie Glick leşinase.

4

Cînd toţi au plecat, Mike Ryerson se întoarse şi se aşeză pe marginea mormîntului deschis ca să-şi termine sandviciul şi să-l aştepte pe Royal Snow să se întoarcă.
Inmormîntarea avusese loc la ora patru şi acum era aproape cinci. Umbrele erau lungi iar soarele îşi începuse deja coborîrea printre stejarii înalţi dinspre apus. Imbecilul de Royal îi promisese că se va întoarce cel tîrziu la cinci şi un sfert; unde naiba era?
Sandviciul era cu salam şi brînză, aşa cum îi plăcea lui. De fapt toate sandviciurile pe care le făcea erau aşa cum îi plăceau lui; ăsta era unul din avantajele burlăciei. Termină de mîncat şi îşi scutură mîinile, împrăştiind firimituri de pîine pe sicriu.
Cineva îl urmărea.
Simţi asta brusc şi cu certitudine. Privi atent în cimitir, cu ochi mari şi uimiţi.
― Royal? Eşti acolo, Royal?
Nu primi nici un răspuns. Vîntul oftă prin copaci, făcîndu-i să foşnească misterios. In umbrele care tremurau şi se ondulau ale ulmilor de dincolo de zidul din piatră, putea întrezări piatra funerară a lui Hubert Marsten; şi dintr-o dată se gîndi la cîinele lui Win, tras în ţeapă în poarta de fier de la intrare.
Ochi. Ficşi şi fără emoţie. Urmărindu-l.
Întunericule, n-ai să mă prinzi aici.
Se ridică iute, de parcă cineva ar fi vorbit cu voce tare.
― Fir-ai tu să fii, Royal, rosti cuvintele în şoaptă. Nu mai credea că Royal ar fi fost prin preajmă sau că se va întoarce. Va trebui să facă singur toată treaba şi asta îi va lua mai mult timp.
Poate chiar pînă la lăsarea întunericului.
Începu să lucreze, fără să încerce să înţeleagă groaza care pusese stăpînire pe el, fără să se întrebe de ce această treabă, care nu-l deranjase niciodată înainte, îl deranja îngrozitor de tare acum.
Mişcîndu-se cu gesturi mici, economicoase, trase fîşiile de iarbă artificială de pe pămîntul reavăn şi le împături cu grijă. Le puse pe braţ şi le duse la camioneta parcată lîngă poartă şi atunci cînd ieşi din cimitir, dispăru senzaţia neplăcută că cineva îl urmăreşte.
Puse iarba artificială în remorcă şi luă o lopată. Pomi înapoi, apoi ezită. Privi fix mormîntul deschis care părea a-şi bate joc de el.
Îi veni în minte gîndul că senzaţia că ar fi fost urmărit încetase în clipa în care nu mai văzuse sicriul cuibărit în fundul gropii. Brusc, în faţa ochilor i se arătă Danny Glick întins pe o pernă mică de satin cu ochii deschişi. Nu... asta era o 
Îl urmărise de destule ori la treabă pe Cari Foreman. Sigur că-i lipim, îi spusese Cari odată. Că doar nu vrem să ne facă cadavrul cu ochiul la slujbă, nu?
Încărca lopata cu pămînt şi-l aruncă în groapă. Lovi cutia lustruită, din lemn de mahon', cu un sunet greu, înfundat, şi Mike tresări. Sunetul îi provocă o neaşteptată stare de greaţă. Se îndreptă de mijloc şi privi ca un nebun în jur la aranjamentele florale. O risipă prostească. Mîine petalele vor fi împrăştiate peste tot ca nişte fulgi roşii şi galbeni. De ce se deranjau atîta să aducă flori, asta era o chestiune care depăşea puterea lui de înţelegere. Dacă tot ai de gînd să arunci banii pe fereastră, de ce nu-i dai Societăţii pentru Prevenirea Cancerului sau chiar Societăţii de întrajutorare a Doamnelor Caritabile? Cel puţin în cazul ăsta ar fi folosiţi cum se cuvine.
Aruncă altă lopată cu pămînt în groapă şi se odihni din nou.
Şi sicriul ăsta era o altă risipă. Un sicriu frumos din mahon, care a costat pe puţin o mie de dolari şi acum uite cum el aruncă pămînt deasupra. Familia Glick nu se scaldă în bani şi care-i ăla care face asigurări pe viaţă pentru copii? Probabil că şi-au amanetat şi sufletele doar pentru cutia asta pe care el aruncă ţarină.
Se aplecă, umplu lopata şi, tară tragere de inimă, aruncă pămîntul înăuntru. Din nou bufnitura aceea oribilă, cu reverberaţii de sfirşit de lume. Pe capacul sicriului era acum împrăştiat pămînt, însă lemnul lustruit sclipea prin el cu reproş parcă.
Nu te mai uita la mine.
Umplu iarăşi lopata cu pămînt, nu foarte mult, şi-l aruncă.
Buf.
Acum, umbrele erau deja foarte lungi. Se opri, îşi ridică privirea şi ochii i se opriră asupra Casei lui Marsten, indiferentă, cu obloanele trase. Latura estică, cea care întîmpina prima lumina zilei, privea drept în jos, la poarta de fier a cimitirului, unde Doc...
Se forţă să mai umple lopata cu pămînt şi să-l arunce în groapă.
Buf.
Ţărîna se împrăştie pe margini, pătrunzînd în balamalele de alamă. Dacă ar deschide cineva acum sicriul, s-ar auzi un scrîşnet de uşă de cavou.
Nu te mai uita la mine, fir-ai al naibii.
Se aplecă să-şi umple din nou lopata, însă ghîdul îl copleşea prea tare şi se opri o clipă. Citise odată - în National Enquirer sau altundeva - despre un petrolist ţicnit din Texas care a cerut în mod expres să fie înmormîntat într-un Cadillac Coupe de Ville nou-nouţ. Aşa s-a şi întîmplat. Au săpat groapa cu un excavator şi au ridicat maşina cu o macara. Oamenii din toată ţara circulau în nişte fiare vechi din care curgeau şuruburile şi un porc bogat e înmormîntat la volanul unei maşini de zece mii de dolari...
Se scutură şi făcu un pas în spate, clătinînd cu prudenţă capul. Aproape că - ei, bine, - aproape că fusese în transă, cel puţin aşa se părea. Senzaţia că cineva îl urmăreşte era şi mai puternică acum. Privi cerul şi se sperie cînd îsi dădu seama ce tîrziu se făcuse. Numai ultimul etaj al Casei lui Marsten mai era luminat de razele soarelui. Ceasul arăta şase şi zece. Isuse, trecuse o oră şi el nu a aruncat nici măcar zece lopeţi cu ţărînă în groapa asta!
Se puse pe treabă, nemailăsîndu-şi gîndurile să hoinărească. Buf şi buf şi buf şi acum zgomotul de pămînt care loveşte lemnul se auzea mai înăbuşit; capacul sicriului era acoperit şi pămîntul curgea în pîrîiaşe întunecate pe ambele laturi, pînă la zăvor şi la lacăt.
Mai aruncă două lopeţi cu pămînt şi se opri.
Zăvor şi lacăt?
Pentru numele lui Dumnezeu, de ce au pus lacăt la sicriu? Au crezut că o să încerce cineva să intre? Asta trebuie să fi fost. Că doar nu s-au gîndit că o să încerce cineva să iasă...
― Nu te mai uita la mine, spuse cu glas tare Mike Ryerson şi îşi simţi inima pulsînd în gît. Îl umplu o dorinţă sălbatică să fugă din locul ăsta, să o ia la goană pe drumul înspre oraş. O înfrînă cu un efort uriaş. Avea tremurici, asta era. Din cauză că lucra prin cimitire. Oare cine n-ar păţi asta din cînd în cînd? Era ca un film de groază faptul că trebuia să arunce pămînt pe copilul ăla, de numai doisprezece ani, cu ochii larg deschişi...
― Isuse, încetează! strigă şi privi înnebunit spre Casa lui Marsten. Acum numai acoperişul mai era luminat de soare. Era şase şi un sfert.
Începu să lucreze mai repede; se apleca, umplea lopata, arunca pămîntul în groapă, încercînd să-şi gonească toate gîndurile din minte. Însă senzaţia că este urmărit părea să se intensifice, în loc să scadă şi fiecare lopata încărcată cu pămînt părea mai grea decît cea dinainte. Capacul sicriului era acoperit aproape complet acum, însă îi puteai desluşi încă forma, ascunsă în ţarină.
Fără nici un motiv, aşa cum se întîmplă uneori, începu să i se învîrtă prin minte rugăciunea catolică pentru morţi. Îl auzise pe Callahan rostind-o atunci cînd îşi mînca sandviciurile lîngă pîrîu. Auzise rugăciunea şi auzise şi strigătul disperat al tatălui.
Să ne rugăm pentru fratele nostru Domnului nostru Isus Cristos, care a spus...
(O, tată al meu, îndură-te de mine.)
Se întrerupse şi privi pierdut în fundul mormîntului. Era adînc, foarte adînc. Umbrele nopţii care se apropia cu paşi repezi îl invadaseră deja, ca o materie vie, vîscoasă. Mai avea încă mult de muncă. Nu va fi în stare să-l umple pînă la lăsarea întunericului. În nici un caz.
Eu sînt învierea şi viaţa. Cel care crede în mine, va trăi chiar şi în moarte...
(împărat al Muştelor, îndură-te de mine acum.)
Da, ochii erau deschişi. De aceea simţea că este urmărit. Cari nu a folosit destul lipici şi s-au deschis, aşa, ca nişte jaluzele stricate, şi puştiul Glick se holba la el. Ar trebui să facă ceva.
...şi cel care îşi pune credinţa în mine nu va avea niciodată parte de moarte veşnică...
(îţi aduc carne stricată, carne urît mirositoare.)
Dă la o parte pămîntul. Asta era soluţia. Dă-l la o parte şi sparge lacătul cu lopata şi deschide sicriul şi închide ochii aceia îngrozitori care te privesc fix. Nu avea la îndemînă cleiul folosit de cioclu, însă avea două monede în buzunar. Le va folosi pe acestea. Argint. Da, băiatul avea nevoie de argint.
Acum, soarele se afla deasupra acoperişului Casei lui Marsten şi atingea doar vîrfurile celor mai înalţi şi bătrîni molizi din partea de vest a oraşului. Chiar şi cu obloanele trase, casa părea că se holbează la el.
I-ai înviat pe cei morţi; dă viaţă eternă fratelui nostru Daniel.
(Am făcut acest sacrificiu pentru tine. Cu mîna mea cea stingă îţi aduc ofranda.)
Brusc, Mike Ryerson sări în groapă şi începu să dea pămîntul la o parte cu mişcări sălbatice, aruncînd ţărîna în sus şi afară din groapă în explozii întunecate la culoare. În cele din urmă, lama lopeţii izbi lemnul sicriului şi el începu să şteargă şi restul de ţărînă de pe capac, aruncînd-o pe margini şi apoi se aşeză în genunchi pe coşciug şi izbi urechea de alamă a lacătului iar şi iar şi iar.
La pîrîu, broaştele îşi începuseră concertul, în umbre cînta un caprimulg şi undeva în apropiere nişte rîndunici-de-noapte îşi înălţau triluf ascuţit spre cer.
Şapte fără zece.
Ce fac eu aici? se întrebă. Pentru numele lui Dumnezeu, ce fac eu aici?
Stătea în genunchi pe capacul sicriului şi încerca să se gîndească... Însă ceva din străfundurile minţii sale îl îndemna să se grăbească, pentru că soarele se grăbea să asfinţească...
Întunericule, n-ai să mă prinzi aici.
Ridică lopata deasupra umărului şi izbi încă o dajă lacătul. Îl sparse.
Îşi ridică privirea o clipă, într-o ultimă sclipire de luciditate. Chipul murdar de pămînt şi sudoare, ochii desluşindu-i-se ca nişte cercuri albe, uriaşe.
Luceafărul scînteia la sînul cerului.
Gîfîind, ieşi din groapă, se întinse cît era de lung pe pămînt şi bîjbîi la deschizătoarea capacului. O găsi şi trase. Capacul se deschise cu un scrîşnet înfiorător, exact aşa cum îşi imaginase că se va întîmpla, descoperind mai întîi doar satinul trandafiriu şi apoi un braţ, îmbrăcat în mîneca unui costum închis la culoare (Danny Glick fusese înmormîntat în costumul lui de comuniune), apoi... apoi faţa.
Respiraţia lui Mike i se opri în gîtlej.
Ochii erau deschişi. Exact aşa cum ştia că vor fi. Larg deschişi şi aproape deloc sticloşi. Păreau a luci cu un fel de viaţă hidoasă în ultima lumină a zilei ce se sfîrşea. Faţa aceea nu era cuprinsă de paloarea morţii; obrajii păreau rumeni, pulsînd de viaţă.
Încercă să-şi întoarcă privirea din ochii aceia  strălucitori, îngheţaţi, care păreau a se uita fix la el, însă nu era în stare.
Murmură:
― Isuse...
Arcul soarelui coborî dincolo de orizont.

5

În camera sa, Mark Petrie lucra la un model al monstrului lui Frankenstein şi trăgea cu urechea la discuţia părinţilor de jos, din salon. Camera lui se afla la al doilea etaj al fermei pe care o cumpăraseră pe South Jointer Avenue şi, deşi casa avea acum încălzire centrală, etajul al doilea mai avea încă vechile grătare de cămin. La începuturile sale, casa fusese încălzită de o sobă centrală, aflată în bucătărie, iar grătarele de aer cald menţineau o temperatură acceptabilă la etajul al-doilea - cu toate că femeia care a locuit pe atunci în această casă cu soţul ei, un baptist morocănos, din 1873 pînă în 1896, lua cu ea în pat la culcare, o cărămidă fierbinte înfăşurată într-o bucată de flanel - însă acum grătarele aveau o altă menire. Erau excelente conducătoare de sunet.
Deşi părinţii lui se aflau la parter, în salon, îi putea auzi la fel de clar de parcă ar fi vorbit în faţa uşii sale.
Odată, cînd tatăl lui îl prinsese trăgînd cu urechea la uşă în casa lor cea veche - Mark avea numai şase ani pe atunci - îl luase deoparte şi îi spusese un proverb englezesc: Să nu asculţi peja ziduri, dacă nu vrei să fii jignit. Asta însemna, îi spusese tatăl lui atunci, că s-ar putea să auzi ceva despre tine care să nu-ţi convină.
Însă mai exista şi un alt proverb. Paza bună trece primejdia rea.
La doisprezece ani, cîţi avea acum, Mark Petrie era puţin mai scund decît majoritatea colegilor lui şi avea un aspect delicat. Însă mişcările lui aveau o graţie şi o agilitate deloc obişnuite pentru băieţii de vîrsta lui, care par a fi clădiţi numai din genunchi şi coate şi zgîrieturi şi vînătăi. Avea pielea deschisă la culoare, aproape lăptoasă, iar trăsăturile lui, care mai tîrziu vor fi considerate acviline, păreau o idee cam prea feminine acum. Aceasta îi provocase neplăceri şi înainte de incidentul de la şcoală cu Richie Boddin, şi se hotărîse să facă singur faţă problemei. Făcuse o analiză temeinică a tuturor datelor. Şi ajunsese la concluzia că majoritatea bătăuşilor erau masivi şi urîţi şi neîndemînatici. Îi speriau pe ceilalţi prin faptul că le puteau face rău. Luptau murdar. Prin urmare, dacă nu-ţi este teamă că te poţi lovi puţin şi dacă eşti pregătit sa lupţi murdar, poţi învinge un bătăuş din ăsta. Richie Boddin a fost prima confirmare deplină a teoriei sale. Cu bătăuşul de la Şcoala Elementară din Kittery reuşise cîteva remize (care au constituit un fel de victorie; bătăuşul din Kittery, însîngerat, însă neînvins, a afirmat în faţa tuturor elevilor că el şi Mark Petrie deveniseră cei mai buni prieteni. Mark, după părerea căruia bătăuşul din Kittery nu era decît un rahat cu moţ, nu l-a contrazis. A înţeles că, în acele împrejurări, trebuia să fie discret). Nu avea nici un rost să încerci să stai de vorbă cu un bătăuş. Bătaia era singura limbă pe care toţi Richie Boddin din lume păreau a o înţelege şi Mark credea că acesta era unul din motivele pentru care lumea mergea atît de prost. În ziua aceea fusese trimis acasă de la şcoală şi tatăl lui fusese furios pînă în clipa cînd Mark, resemnat în fata inevitabilei bătăi cu cureaua, îi spuse că şi Hitler nu fusese nimic altceva decît un alt Richie Boddin. Ideea aceasta îl făcuse pe tatăl lui să izbucnească în hohote de rîs şi chiar şi mama lui chicoti înfundat. Bătaia cu cureaua fu uitată.
Acum June Petrie tocmai spunea:
― Crezi că l-a afectat, Henry?
― E greu... de spus.
Şi Mark ştiu după pauza făcută că tatăl lui îşi aprinsese pipa.
― Nu lasă să se vadă nimic.
― Şi totuşi, apele line sapă adînc.
Se opri. Mama lui spunea întotdeauna lucruri ca „apele line sapă adînc", sau „este un drum lung, lung, lung fără nici o răscruce." îi iubea foarte mult pe amîndoi, însă erau momente cînd păreau la fel de plictisitori ca şi cărţile in-folio de la bibliotecă... şi la fel de prăfuiţi.
― Veneau să-l vadă pe Mark, continuă ea. Să se joace cu trenuleţul lui... şi acum unul a murit şi celălalt a dispărut! Nu te amăgi singur, Henry. Copilul simte ceva.
― E cu picioarele pe pămînt, spuse domnul Petrie. Orice ar simţi, sînt sigur că este stăpîn pe el.
Mark lipi de umăr braţul stîng al monstrului lui Fran-kenstein. Era un model fluorescent special care lucea verde în întuneric, la fel ca statueta înfăţişîndu-l pe Isus pe care o primise la ora de religie de duminică de la şcoala din Kittery pentru că învăţase pe de rost Psalmul 119.
― Cîteodată mă gîndesc că ar fi trebuit să mai avem un copil, spunea acum tatăl lui. Printre altele ar fi fost bine şi pentru Mark.
Şi mama lui, pe un ton şiret:
― Nu că nu am fi încercat, dragul meu.
Tatăl lui mormăi aprobator.
Urmă o pauză lungă în discuţie. Ştia că tatăl său răsfoieşte The Wall Street Journal. Şi, fără doar şi poate că mama sa ţine în poală un roman de Jane Austin sau de Henry James. Le recitea întruna şi Mark nu putea pricepe în ruptul capului ce rost avea să citeşti o carte de mai multe ori. Ştiai cum se termină.
― Crezi că e bine să-l lăsăm să se ducă în pădurea din spatele casei? întrebă curînd mama lui. Se spune că pe undeva pe acolo sînt nisipuri mişcătoare.
― La mile distanţă de aici.
Mark se relaxa puţin şi lipi şi celălalt braţ al monstrului. Avea un set întregvde monştri din plastic, al căror aranjament îl schimba de fiecare dată cînd adăuga cîte un element nou. Era un set frumuşel. Danny şi Ralphie tocmai veneau să-l vadă în seara aceea cînd... s-a întîmplat ce s-a întîmplat.
― Cred că e în regulă, spuse tatăl său. Sigur, nu după lăsarea întunericului.
― Eh, sper să nu aibă coşmaruri din cauza ceremoniei îngrozitoare de azi de la cimitir.
Mark şi-l închipui pe tatăl său ridicînd din umeri:
― Tony Glick... ce nefericire. Însă moartea şi durerea sînt parte din viaţă. Ar fi timpul să se obişnuiască cu gîndul ăsta.
― Poate.
Ce urma acum? se întrebă. Copilul este tatăl omului, probabil. Sau copacul ia forma ramurilor sale. Mark lipi monstrul pe postamentul lui care reprezenta un mormînt cu o lespede funerară înclinată.
― Chiar şi în amiaza vieţii sîntem tot în moarte. Însă s-ar putea ca eu să am coşmaruri.
― Da?
― Oricît de îngrozitor sună, trebuie să mărturisesc că domnul Foreman este un artist. Copilul părea că doarme. Că în orice clipă ar fi putut să deschidă ochii şi să caşte şi... nu înţeleg de ce le place unora să se tortureze cu slujba în faţa sicriului deschis. E... păgîn.
― Ei, gata, s-a isprăvit.
― Da, aşa cred. E băiat bun, nu-i aşa, Henry?
― Mark? Cel mai bun.
Mark zîmbi.
― E ceva la televizor?
― Să văd.
Pe Mark nu-l mai interesă să asculte în continuare; discuţia serioasă se terminase. Îşi puse monstrul pe pervazul ferestrei, să se usuce şi să se întărească. Peste vreo cincisprezece minute, mama sa îi va striga să se pregătească de culcare. Îşi scoase pijamaua din sertarul de sus al scrinului şi începu să se dezbrace.
De fapt, mama lui îşi făcea griji inutile în legătură cu moralul lui, care nu era deloc plăpînd. Şi nici nu avea vreun motiv să fie aşa; era un băiat normal în toate privinţele, mai puţin spiritul lui economic şi mişcările lui graţioase. Familia sa aparţinea păturii superioare a clasei mijlocii, cu posibilităţi de a urca şi mai mult pe scara socială, iar căsătoria părinţilor lui era trainică. Se iubeau cu ardoare, chiar dacă îşi manifestau dragostea într-un mod prea puţin romantic. Nu exista nici o traumă importantă în viaţa lui Mark. Cele cîteva încăierări de la şcoală nu-l marcaseră. Se înţelegea bine cu semenii lui şi, în general, avea aceleaşi dorinţe ca aceştia.
Ceea ce îl deosebea însă de ceilalţi era un rezervor de sînge rece, de detaşare în faţa evenimentelor. Nimeni nu îi cultivase această trăsătură; părea că se născuse aşa. Cînd căţelul lui, -Chopper, fusese lovit de o maşină, a insistat să meargă cu mama lui la veterinar. Şi cînd veterinarul a spus: Trebuie să adormim căţelul, băiete. Înţelegi de ce? Mark a spus: Nu ai de gînd să-l adormi. Ai să-l omori, nu-i aşa? Şi veterinarul a răspuns că aşa e. Mark i-a spus să facă ce trebuia să facă, însă mai întîi l-a sărutat pe Chopper. I-a părut rău, însă nu a plîns şi nici nu-i puteai ghici lacrimile reţinute. Mama lui a plîns, însă după trei zile aproape că îl uitase pe Chopper, în timp ce pentru Mark amintirea cîinelui era la fel de vie. La asta servea să-ţi înghiţi plînsul. Plînsul era ca atunci cînd vomitai totul pe jos.
A fost şocat de dispariţia lui Ralphie Glick şi apoi iarăşi de moartea lui Danny, însă nu s-a speriat. Auzise pe cineva la magazin zicînd că probabil că un pervers sexual l-a prins pe Ralphie. Mark ştia ce erau perverşii. Îţi făceau ceva pînă li se înmuiau ouăle şi cînd terminau te sugrumau (în cărţile cu benzi desenate tipul care e strîns de gît face întotdeauna Arrrgggh) şi te îngropau într-o mină părăsită sau sub scîndurile unui şopron părăsit. Dacă ar fi să se întîlnească cu un pervers din ăştia care ar încerca să-l momească cu o bomboană, l-ar lovi cu piciorul în coaie şi ar fugi ca din puşcă.
― Mark? se auzi vocea mamei sale plutind pînă în camera lui.
― Prezent, spuse şi zîmbi din nou.
― Nu uita să te speli şi pe urechi.
― Nu uit.
Cu aceleaşi mişcări agile şi graţioase, coborî să-şi sărute părinţii şi să le spună noapte bună, aruncînd înainte de a ieşi din cameră o privire înspre masa unde monştrii săi stăteau nemişcaţi în scena pe care o compusese: Dracula, cu gura deschisă, arătîndu-şi colţii cei lungi, ameninţa o tînără fată care zăcea pe pămînt, în timp ce Doctorul cel Nebun. schingiuia o doamnă pe roata de tortură iar Domnul Hyde se furişa în spatele unui bătrîn care se îndrepta spre casă.
Dacă înţelegea ce este moartea? Sigur. Moartea este atunci cînd te prind mbnştrii.

6

La ora opt şi jumătate, Roy McDougall ajunse cu maşina în faţa rulotei sale. Încercă de două ori motorul bătrînului său Ford şi apoi îl opri. Planetara de-abia dacă mai ţinea, semnalizatoarele nu funcţionau şi luna următoare trebuia să-i facă revizia tehnică. Ce mai maşină. Ce mai viaţă. Copilul urla înăuntru şi Sandy ţipa la el. Ce mai căsnicie fericită.
Ieşi din maşină şi se împiedică de una din dalele pe care le adusese de vara trecută ca să-şi pietruiască aleea din faţa rulotei.
― Căcat, bombăni, uitîndu-se înciudat la bucata de piatră şi frecîndu-şi fluierul piciorului.
Era cam beat. Ieşise din schimb la ora trei şi de atunci bea la barul lui Dell cu Hank Peters şi Buddy Mayberry. În ultima vreme Hank era cam risipitor şi părea că ar avea de gînd să-şi bea toată agoniseala, cît o mai fi fost şi asta. Ştia ce părere are Sandy despre prietenii lui. Ei, las-o să stea cu curu' în sus. Ce-i treaba asta să-i scoţi pe nas omului tău cele cîteva beri pe care le bea sîmbăta şi duminica după ce se cocoşează toată săptămîna cu tîrnăcopul ăla afurisit - ba chiar mai munceşte şi în zilele libere ca să scoată un ban în plus. Şi cine se credea ea să se dea aşa mare? Stătea toată ziua acasă fără vreo altă treabă decît să aibă grijă de rulotă, şi să pălăvrăgească cu poştaşul şi să îl păzească pe ăla mic să nu intre în cuptor. Oricum, în ultimul timp nu l-a păzit prea bine. Mai zilele trecute copilul a căzut de pe masă cînd îl schimba.
Şi tu unde erai?
II ţineam, Roy. Da' se zbate aşa tare.
Se zbate. Mda.
Fumegînd încă, ajunse în faţa uşii. Îl durea piciorul unde se lovise. Nu că ei i-ar fi păsat. Aşa, deci, ce făcea ea toată ziua în timp ce el îşi dădea sufletul pentru băşina aia nenorocită de maistru? Citea reviste şi mînca vişine în ciocolată sau se uita la filme lacrimogene la televizor şi mînca vişine în ciocolată sau trăncănea cu prietenele ei la telefon şi mînca vişine în ciocolată, îi ieşiseră coşuri şi pe fund şi pe fată. Curînd n-o să mai fie în stare sa le mai deosebească.
Împinse uşa şi intră.
Ce văzu avu darul să-l trezească imediat, scena croindu-şi drumul pînă în mintea lui printre norii de bere, ca o lovitură dată cu o funie udă: copilul, gol, urla şi îi curgea sînge din nas; Sandy îl ţinea, iar mînecile bluzei îi erau mînjite cu sînge. Îl privi peste umăr şi chipul i se schimonosi de uimire şi de teamă. Scutecele erau aruncate pe jos.
Randy, căruia încă nu-i trecuseră vînătăile de la ochi, îşi ridicase minutele într-un soi de rugăminte fără vorbe.
― Ce se întîniplă aici? întrebă încet Roy.
― Nimic, Roy. A...
― L-ai bătut, spuse el cu voce voalată. N-a stat liniştit ca să-i schimbi scutecele şi l-ai plesnit.
― Nu, zise ea repede. A căzut şi s-a lovit la nas, atîta tot. Atîta tot.
― Ar trebui să te bat pînă te căci pe tine, spuse el.
― Roy, s-a lovit la nas...
Umerii i se cocîrjară:
― Ce e de mîncare?
― Chiftele. Le-am ars, spuse ea arţăgoasă şi-şi scoase bluza din pantaloni ca să-l şteragă pe Randy la nas. Aşa, Roy îi observă colacul de grăsime din jurul taliei. N-a mai slăbit după ce a născut. Nu i-a mai păsat să se îngrijească.
― Fă-l să tacă.
― Dar nu...
― Fă-l să tacă! zbieră Roy şi Randy, care tocmai se potolise şi doar se mai smiorcăia puţin, începu din nou să urle.
― O să-i dau biberonul, zise Sandy şi se ridică.
― Şi adu şi mîncarea mea.
Începu să-şi scoată jacheta.
― Isuse, ce mizerie e în casa asta. Ce faci toată ziua, te fuţi?
― Roy!
Părea şocată. Apoi se hlizi. Izbucnirea ei nebunească de furie la adresa copilului care nu voia să stea nemişcat ca să-i poată prinde scutecele părea acum îndepărtată, învăluită în ceaţă. Era ca şi cînd ar fi citit-o într-una din revistele cu foiletoane sau într-un roman.
― Adu-mi mîncarea şi la ordine pe aici.
― Bine. Bine, sigur.
Scoase biberonul din frigider şi îl puse pe Randy în ţarc. Copilul începu să sugă apatic, uitindu-se cînd la tatăl, cînd la mama sa, cu ochi de animal încolţit.
― Roy?
― Hmmm? Ce?
― S-a terminat.
― Ce?
― Ştii tu ce. Vrei s-o facem? în seara asta?
― Sigur, spuse. Sigur. Şi gîndi iarăşi: Ce mai viaţă. Ce mai viaţă grozavă.

7

Cînd sună telefonul, Nolly Gardener asculta muzică rock'n'roll la postul WLOB şi pocnea din degete în ritmul melodiei. Parkins lăsă din mînă rebusul pe care îl dezlega şi îi zise:
― Fă-l mai încet, Nolly.
― Sigur, Park.
Nolly micşoră volumul radioului, însă continuă să pocnească din degete.
― Alo? spuse Parkins.
― Şeriful Gillespie?
― Da.
― Sînt agentul Tom Hanrahan, domnule. Avem informaţiile pe care le-aţi cerut.
― Mulţumesc pentru promptitudine.
― Dar nu avem prea multe indicii.
― Nu face nimic, zise Parkins. Ce aţi aflat?
― Ben Mears a făcut subiectul unei anchete în urma unui accident mortal în statul New York, în mai 1973. Nu a fost pus sub învinuire. Accident de motocicletă. A murit soţia lui, Miranda. Martorii au spus că nu avea viteză mare şi testele au dovedit că nu băuse. Se pare că a alunecat. Are simpatii politice de stînga. A participat la un marş pentru pace în 1966 în Princeton. A vorbit la un miting pacifist înrBrooklyn în 1967. Participă la alte marşuri la Washington în 1968 şi 1970. E arestat în timpul unui marş pentru pace la San Francisco în noiembrie 1971. Atît cunoaştem despre el.
― Altceva?
― Kurt Barlow, Kurt se scrie cu „K". Britanic naturalizat. Născut în Germania, a fugit în Anglia în 1938, în aparenţă, ca să scape de urmărirea Gestapo-ului. Nu am putut avea acces la dosarele lui de dinainte de acea perioadă, dar probabil că are în jur de şaptezeci de ani. Numele lui adevărat este Breichen. Din 1945 se ocupă la Londra de import-export, însă nu prea apare în public. Cam tot atunci Straker i-a devenit asociat şi Straker pare a fi persoana care încheie afacerile cu clienţii.
― Da?
― Straker este englez prin naştere. Cincizeci şi opt de ani. Tatăl lui a fost tîmplar în Manchester. Se pare că i-a lăsat ceva bani fiului său şi Straker al dumneavoastră s-a descurcat foarte bine la rîndul lui. Cu optsprezece luni în urmă, amîndoi au făcut cerere de viză pentru o şedere mai îndelungată în Statele Unite. Asta este tot ce avem. Cu excepţia faptului că se bănuieşte că sînt homosexuali.
― Mda, spuse Parkins şi oftă. Cam aşa m-am gîndit şi eu.
― Dacă mai aveţi nevoie de ceva, putem să ne interesăm la CIA sau la Scotland Yard dacă mai ştiu ceva despre cei doi negustori.
― Nu, e bine aşa.
― Apopo, nu e nici o legătură între Mears şi ceilalţi doi. Decît dacă nu o ascund foarte bine.
― Bine. Mulţumesc.
― Asta e munca noastră. Dacă mai aveţi nevoie de ajutor, luaţi legătura cu noi.
― Aşa voi face. Mulţumesc încă o dată.
Puse receptorul la loc în furcă şi îl privi gînditor.
― Cine a fost, Park? îl întrebă Nolly în timp ce făcea radioul mai tare.
― Excellent Cafe. Nu au şuncă. N-au decît caşcaval la capac şi salată de ouă.
― Am nişte magiun de zmeură în sertar, dacă vrei.
― Nu, mersi, spuse Parkins şi oftă din nou.

8

Groapa de gunoi încă mai ardea înăbuşit.
Pe marginea ei se plimba Dud Rogers, adulmecînd parfumul gunoaielor fumegînde. Sub tălpi sfărîma bucăţi de sticlă şi la fiecare pas răspîndea praf negru de cenuşă. În ţinutul nemărginit al gropii cu gunoaie, un foc mare de cărbuni se înteţea sau părea gata să se stingă, în funcţie de capriciile vîntului, amintindu-i de un ochi mare şi roşu care se închide şi deschide... ochiul unui uriaş. Din cînd în cînd se auzea sunetul înăbuşit al cîte unei explozii cînd, din cauza căldurii, plesnea cîte un tub de deodorant sau cîte un bec. Dimineaţă, cînd aprinsese focul, au ieşit o mulţime de şobolani din groapă, mai mulţi decît văzuse el vreodată. A împuşcat vreo treizeci, pînă cînd pistolul i s-a înfierbîntat atît de tare, că a trebuit să se oprească. Ticăloşii erau foarte mari, unii aveau chiar peste jumătate de metru din vîrful cozii pînă la bot. Ciudat cum numărul lor părea să crească sau să se micşoreze în funcţie de an. Poate că era ceva în legătură cu vremea. Dacă o ţineau tot aşa, va trebui să înceapă să împrăştie otravă prin groapă, chestie pe care nu a mai făcut-o din 1964.
Chiar acum, un şobolan se tîra pe sub una din caprele galbene pentru tăiat lemne pe care le folosea ca stavile înaintea focului.
Dud scoase pistolul, îndepărtă siguranţa, ţinti şi trase, împuşcătura stîrni praful în faţa şobolanului, împrăştiindu-i-l pe blană însă acesta, în loc să o ia la sănătoasa, se ridică pe picioarele din spate şi se uită la el, cu ochii ca nişte mărgele, sclipind roşiatici în lumina focului. Cristoase, da' chiar că aveau tupeu!
― Pa şi pusi, domnule Şobolan, spuse Dud şi ţinti mai atent. Poc. Şobolanul căzu pe o parte şi începu să se zvîrcolească. Dud se duse într-acolo şi îl izbi cu gheata grea. Respirînd
sacadat, şobolanul încercă sa muşte pielea tăbăcită...
― Ticălosule, spuse cu blîndeţe Dud şi-i zdrobi capul.
Se lăsă pe vine ca să-şi admire opera şi se pomeni că se gîndeşte la Ruthie Crockett, cea care nu purta ţîţar. Cînd era îmbrăcată cu una din bluzele alea tricotate care se lipesc de corp, îi puteai desluşi fără probleme sfîrcurile, întărite de frecarea cu lîna şi dacă un bărbat punea mîna pe ţîţele astea şi le freca puţintel, puţintel numai, o tîrîtură ca ea ar exploda ca o bombă...
Ridică şobolanul ţinîndu-l de coadă şi-l legănă ca pe un pendul.
― Ei, Rithie, cum ţi-ar plăcea să-l găseşti pe bătrînu' nenea Şobolanu' în penaru' tău?
Îl amuză nespus această idee cu dublu sens neintenţionat şi scoase un chicotit piţigăiat, în timp ce capul său atît de ciudat poziţionat pe umeri i se mişcă în toate părţile.
Aruncă şobolanul departe în groapă. Tocmai cînd îşi lua elan, surprinse cu coada ochiului o siluetă - o siluetă înaltă, foarte subţire, cam la cincizeci de paşi la dreapta.
Dud îşi şterse palmele de pantalonii verzi, şi-i ridică mai bine şi se îndreptă într-acolo.
― Groapa-i închisă, domnu'.
Bărbatul se întoarse înspre el. Chipul care i se arătă în lucirea roşiatică a focului care murea părea adîncit în gînduri. Pomeţii erau înalţi, părul alb, pieptănat pe spate, brăzdat de şuviţe de un cenuşiu de metal, care îi dădeau un aspect ciudat de viril. Fruntea înaltă, ca de ceară, îl făcea să semene cu unul din curiştii ăia de pianişti care cîntă numai muzică clasică. Ochii îi reţinuseră strălucirea roşie a jăratecului şi păreau congestionaţi.
― Nu mai spuneţi? spuse politicos necunoscutul, şi cuvintele lui, deşi perfect rostite, aveau un accent slab.
Trebuie că tipu' ăsta era franţuz sau neamţ sau bozgor.
― Am venit să privesc focul. Este minunat.
― Mda, zise Dud. Eşti de p-acilea?
― Da, sînt un locuitor de dată recentă al frumosului dumitale oraş. Împuşti mulţi şobolani?
― Mda, destui. În ultima vreme p-acilea e milioane de pui d-ăştia de curvă. Ia zii, nu eşti tipu' ăla care a cumpărat hardughia lu’ Marsten?
― Răpitori, spuse bărbatul încrucişîndu-şi mîinile la spate. Dud observă cu uimire că tipu' era înţolit la patru ace, în costum, vestă şi toate cele.
― Iubesc nespus răpitorii de noapte. Şobolanii... bufniţele... lupii. Există lupi în regiunea aceasta?
― Nu, zise Dud. Acu' vreo doi ani un gagiu din Durham a împuşcat un coiot. Şi mai e şi o haită de cîini sălbatici care omoară căprioare...
― Cîini... spuse străinul şi făcu un gest plin de dispreţ. Animale meschine, care se sperie şi urlă la auzul unui pas străin. Bune doar să schelălăie şi să umble în patru labe. La canal cu ele, zic eu. La canal cu ele!
― Niciodată nu mi-am pus problema în felul ăsta, spuse Dud, făcînd un pas şovăielnic înapoi. Mi s-a părut întotdeauna că-i bine să ai pe cineva care, ştii, să-ţi iasă în întîmpinare şi să se bucure, însă duminicile groapa se închide la şase şi acu' e noua juma'...
― Sigur că da.
Şi totuşi, străinul nu făcu nici un gest care să arate că ar fi dorit să plece. Dud se gîndi că o luase înaintea celorlalţi din oraş. Toţi voiau să ştie cine e în spatele tipului ăla, Straker, şi el era primul care afla - poate, în afară de Larry Crockett - cine conducea întreaga afacere. Data viitoare, cînd o să coboare să cumpere cartuşe de la George Middler, ăla cu mecla ca un cur belit, o să spună, ca din întîmplare: L-am cunoscut pe tipu ' ăla nou mai serile trecute. Cine? O, ştii cine. Tipu' ăla care a luat Casa lu’ Marsten. Drăguţ tip. Vorbeşte ca un bozgor.
― Sînt ceva strigoi în casa aia veche? întrebă cînd celălalt nu dădea semne că ar vrea să-şi mişte fundu' de acolo.
― Strigoi! zîmbi celălalt şi zîmbetul său îi îngheţă inima lui Dud. Aşa ar fi zîmbit şi un şarpe cu clopoţei. - Nu, nu sînt strigoi.
Accentuase ultimul cuvînt, de parcă în casă ar fi fost altceva, ceva chiar mai rău decît strigoii.
― Eh... e tîrziu şi... chiar că ar trebui să pleci acu', domnu'...
― Dar conversaţia dumitale este atît de încîntătoare, spuse celălalt şi, pentru prima dată, se întoarse complet cu faţa la Dud şi îl privi drept în ochi. Îndepărtaţi mult unul de celălalt, ochii lui încă mai erau încercuiţi de lucirea morocănoasă a focului de gunoaie. Cu nici un chip nu putea să-şi desprindă privirea din ei, deşi nu era politicos să se holbeze aşa.
― Nu te superi dacă mai discutăm puţin, nu?
― Nu, cred că nu.
Vocea lui Dud venea, parcă, de foarte departe.
Ochii aceia păreau că se lărgesc, cresc pînă cînd devin două gropi uriaşe şi negre, mărginite de flăcări, gropi în care puteai să cazi şi să te îneci.
― Mulţumesc, zise. Spune-mi... te deranjează cocoaşa la lucru?
― Nu, răspunse Dud, simţind că pluteşte încă foarte departe. Un gînd firav îi trecu prin minte: Să fiu al naibii dacă nu mă hipnotizează. Ca tipu' ăla de la Tîrgu' din Topsham... cum îl chema? Domnu' Mephisto. Te adormea şi te punea să faci tot felu' de chestii nostime - să cotcodăcesti ca o găină, sau să ţopăi ca un cîine, sau să povesteşti ce ţi s-a întîmplat în ziua cînd ai împlinit şase ani. L-a hipnotizat pe bătrînu' Reggie Sawyer şi, mamă, ce-am mai rîs...
― Sau te incomodează în alt fel?
― Nu... păi... Îl privi în ochi, fascinat.
― Ei, haide, haide, îl ademeni cu blîndeţe vocea celuilalt. Sîntem prieteni, doar, nu? Vorbeşte, spune-mi.
― Păi... fetele... ştii, fetele....
― Bineînţeles, îl mîngîie vocea. Fetele rîd de tine, nu-i aşa? Nu-ţi cunosc bărbăţia. Puterea.
― Aşa e, şopti Dud. Rîd. Ea rîde.
― Cine este această ea?
― Ruthie Crockett. Ea... ea...
Gîndul îi zbură din minte. Îl lăsă să zboare. Nu conta. Nu mai conta nimic decît această pace. Această pace răcoroasă şi desăvîrşită.
― Probabil că face şi glume? Chicoteşte? îşi dă coate cu prietenele cînd treci pe stradă?
― Da...
― Dar o vrei, insistă vocea. Nu este asa?
― O, da...
― O vei avea. Sînt sigur.
Era ceva.... ceva plăcut în toată povestea asta. I se părea că aude de departe voci dulci cîntînd cîntece obscene. Clopoţei de argint... chipuri albe... vocea lui Ruthie Crockett. Aproape că o putea vedea cum îşi cuprinde ţîţele cu mîinile, facîndu-le să iasă prin decolteul bluzei tricotate, ca nişte globuri albe şi coapte. Şi îi şoptea: Sărută-le, Dud... muşcă-le... suge-le...
Era ca şi cînd s-ar fi înecat. În ochii mărginiţi cu roşu ai străinului.
Şi cînd acesta se apropie, Dud înţelese totul şi întîmpină bucuros ceea ce avea să se întîmple. Şi cînd simţi durerea, aceasta era dulce ca argintul, verde ca balta în adîncuri.

9

Mîna îi era nesigură şi, în loc să apuce sticla, degetele o răsturnară cu o bufnitură îndesată de pe birou pe covor, unde se vărsă, răspîndind scotchul bun pe ţesătura verde.
― Căcat! spuse Părintele Donald Callahan şi se aplecă să o ridice, înainte de a se goli de tot. Şi de altfel nici nu mai era prea multă băutură în ea. O puse, cu ceea ce mai rămăsese înăuntru, înapoi pe birou (la distanţă bună de marginea acestuia) şi se duse la bucătărie să caute o cîrpă sub chiuvetă şi o sticlă cu soluţie de curăţat petele. Nu se cădea ca doamna Curless să găsească o pată de scotch lîngă piciorul mesei lui de lucru. Era mult prea mult să-i suporte privirile blînde, compătimitoare în dimineţile lungi, pline de nisip în ochi, cînd se simţea puţin deprimat...
Mahmur, vrei să zici.
Da, mahmur, foarte bine. Hai să spunem măcar o dată şi adevărul. Cunoaşte adevărul şi te vei elibera. Agaţă-te de adevăr.
Descoperi o sticlă pe care scria E-Vap, iar simbolismul acesta fonetic îi aminti de sunetul regurgitării violente („E-Vap!" croncăni beţivanul cel bătrîn, din care mîncarea înghiţită la prînz explodă cu putere şi pe gură şi pe fund) şi o duse in birou. Nu se clătina deloc. Aproape deloc. Ia priveşte, o să merg drept pe linia de demarcaţie pînă la semafor.
Callahan avea vîrsta impunătoare de cincizeci şi trei de ani. Păr ca argintul, ochi irlandezi, albaştri, cu privire directă (acum plini de pete micuţe şi roşii) înconjuraţi de riduri de rîs, gură fermă, bărbie uşor despicată, încă şi mai fermă. Erau dimineţi cînd se uita în oglindă şi se gîndea că, atunci cînd va împlini şaizeci de ani, va renunţa la preoţie, se va duce la Hollywood şi se va angaja ca dublura lui Spenc'er Tracy.
― Părinte Flanagan, unde eşti, cînd avem nevoie de tine? mormăi şi se aplecă deasupra petei. Se uită cruciş, încercînd să desluşească instrucţiunile de pe eticheta sticlei şi turnă două capacele cu soluţie E-Vap peste pată. Imediat, aceasta deveni albă şi începu să bolborosească. Alarmat, Callahan urmări procesul şi consultă din nou eticheta.
― Pentru pete uscate, citi tare, cu vocea-i plină, ce rostogolea maiestuos cuvintele, voce care l-a făcut să fie atît de bine primit în parohie după proteza tremurîndă a bietului şi bătrînului Părinte Hume.
― ... lăsaţi să acţioneze şapte pînă la zece minute.
Se întoarse la fereastra biroului, care dădea în strada Elm cu biserica St. Andrew, în capăt.
Ei, ei, gîndi. Iacătă-mă-s, duminică seara şi iarăşi beat.
Iartă-mă, Doamne, căci am păcătuit. .
Dacă o luai încetişor şi continuai să lucrezi (în lungile sale seri solitare, Părintele Callahan lucra la însemnările lui). Lucra la aceste însemnări de aproape şapte ani în vederea publicării unei cărţi despre biserica catolică în New England, însă acum bănuia că niciodată această carte nu va fi scrisă. De fapt, problema lui cu băutura şi însemnările au apărut cam la aceeaşi dată. Geneza 1:1- „La începuturi a fost scotchul şi Părintele Callahan a spus: Să se facă însemnările"; deci, dacă o luai încetişor şi continuai să lucrezi - la ce lucrai - aproape că nu-ţi dădeai seama de beţia care se dezvolta mult prea încet. Îţi puteai chiar educa mîna să nu mai simtă cum scade greutatea sticlei.
A trecut cel puţin o zi de la ultima mea spovedanie.
Era unsprezece şi jumătate. Privind pe fereastră, nu zărea decît întunericul uniform. Doar în faţa bisericii, un felinar arunca pe asfalt o pată rotundă de lumină. Dintr-o clipă în alta, Fred Astaire va apărea acolo dansînd, îmbrăcat în frac, cu joben, ghetre şi pantofi albi învîrtind un baston. Este întîmpinat de Ginger Rogers. Valsează împreună pe melodia „M-a cuprins iar tristeţea cosmică E-Vap".
Îsi lipi fruntea de geam, iar trăsăturile sale frumoase care, din anumite puncte de vedere, au constituit blestemul lui, se ofiliră într-o mască de oboseală uluită.
Sînt beat şi sînt un preot mizerabil, Doamne.
În spatele pleoapelor închise vedea acum bezna confesionalului, simţea cum degetele-i trag ferestruica şi cum ridică jaluzelele de pe toate secretele sufletului omenesc; simţea mirosul stranelor, vopsea şi catifea veche, simţea mirosul de transpiraţie al bătrînilor, simţea gust de lacrimi în propria-i salivă.
lartă-mă, Doamne, (am lovit remorca fratelui meu, mi-am bătut nevasta, m-am uitat pe furiş pe fereastra doamnei Sawyer cînd se dezbrăca, am minţit, am înşelat, am avut gînduri desfrînate, am, am, am) căci am păcătuit.
Deschise ochii. Fred Astaire nu apăruse încă. Cînd va bate miezul nopţii poate. Oraşul lui dormea. Mai puţin...
Îşi ridică privirea. Da, luminile erau aprinse acolo.
Îşi aminti cum fata lui Bowie - nu, McDougall, acum o chema McDougall - îi spunea gîfîind cu vocea ei micuţă că şi-a bătut copilul şi cînd el a întrebat-o cît de des, a simţit (aproape a auzit) cum îi zbîrnîie motoraşul în minte, înmulţind cinci cu doisprezece sau o sută cu doisprezece. Tristă scuză pentru o fiinţă omenească. El îi botezase copilul. Randall Fratus McDougall. Conceput pe bancheta din spate a maşinii lui Royce McDougall, probabil în timpul celui de-al doilea spectacol la cinematograful în aer liber. Un lucrusor care ţipa cît îl ţineau plămînii. Se întrebă dacă ea ştie sau bănuieşte măcar cît de multă plăcere i-ar face să se întindă prin ferestruică şi să-i apuce cu amîndouă mîinile sufletul care i se frămînta şi să-l strîngă tare, tare pînă ar fi urlat de durere. Penitenţa ta este să te dai de sase ori cu capul de pereţi şi să primeşti un şut zdravăn în fund. Mergi pe calea ta şi nu mai păcătui.
― Ce plictiseală, spuse.
Însă în confesional era şi altceva în afară de plictiseală; nu doar aceasta îl dezgustase şi îl împinsese înspre clubul cu din ce în ce mai mulţi membri: Asociaţia Preoţilor Catolici ai Sticlei şi Cavaleri ai Cocotelor. Era zumzăitul monoton, lugubru, al motorului bisericii care rostogoleşte toate păcatele mărunte prin stăvilarul său nesfîrşit înspre porţile raiului. Era recunoaşterea tradiţională a răului făcută de o biserică preocupată acum mai mult cu răul din viaţa socială; ispăşire prin numărarea mătăniilor pentru doamnele în vîrstă ai căror părinţi au vorbit limbi europene. Era prezenţa răului în confesional, la fel de reală ca şi mirosul de catifea veche, însă era un rău stupid, imbecil, faţă de care nu există nici îndurare nici refugiu. Pumnul care zdrobeşte faţa bebeluşului, briceagul care sfîşie cauciucurile, încăierarea de la bar, lamele de ras din merele oferite de Halloween  restricţiile permanente, insipide pe care mintea omenească e în stare să le scuipe din toate contorsionările ei complicate. Domnilor, închisori mai bune vor reuşi să vindece această plagă. Poliţişti mai buni. Asistenţă socială mai bună. Planificare familială mai bună. Tehnici de sterilizare mai bune. Avorturi mai bune. Domnilor, dacă smulgem din uter acest făt, cînd este doar un amestec însîngerat de picioare şi mîini neformate încă, nu va ajunge niciodată să se facă mare şi să ucidă o bătrînică în bătaie cu un ciocan. Doamnelor, dacă îi legăm pe acest bărbat de un scaun conectat la reţeaua electrică şi îl prăjim ca pe un cotlet de porc în cuptorul cu microunde, nu va mai avea niciodată ocazia să schingiuiască şi să omoare băieţi. Concetăţeni, dacă această lege a eugeniei *(Eugenie = teorie care preconizează ameliorarea calităţilor biologice umane prin măsuri genetice.) este aprobată vă garantez că niciodată...
Căcat.
De cîtăva vreme, poate chiar de vreo trei ani, adevărul stării sale îi devenise tot mai limpede. Cîştigase claritate şi contrast, aidoma unui film nefocalizat care este reglat iar şi iar, pînă ce fiecare contur este precis şi bine definit. Dorise cu înverşunare să aibă un ţel. Preoţii mai tineri le aveau pe ale lor: discriminarea rasială, emanciparea femeilor, chiar şi emanciparea homosexualilor; sărăcia, nebunia, nerespectarea legii. Îl făceau să se simtă rău. Singurii preoţi conştienţi de problemele sociale în prezenţa cărora se simţea în largul lui erau cei care militaseră împotriva războiului din Vietnam. Acum, cînd cauza lor se demodase", se întîlneau şi povesteau despre marşurile şi mitingurile la care participaseră, aşa cum perechile căsătorite de multă vreme povestesc despre luna de miere sau despre prima călătorie cu trenul. Însă Callahan nu era un preot nou; dar nu era nici unul vechi. Se pomenise distribuit în rolul unui tradiţionalist care nu mai putea avea.încredere în postulatele fundamentale. Voia să conducă un batalion în armata - cui? a lui Dumnezeu, a binelui a dreptăţii (nume pentru acelaşi lucru) în lupta împotriva RĂULUI. Voia să rezolve problemele adevărate şi să traseze strategia de luptă şi mai dă-le-ncolo de patrulări în frig în faţa pieţelor ca să împrăstii manifeste despre boicotul lăptucilor sau despre greva strugurilor. Voia să vadă cum este învins RĂUL, cu linţoliul lui de minciună. Voia să-i vadă clar fiecare trăsătură. Voia să se lupte cu el cu mîinile goale, aşa cum se luptase Muhammad Ali cu Joe Frazier, cum se luptaseră celţii cu saxonii, Iacob cu îngerul. Voia ca lupta lui să fie pură, neîntinată de politica ce cocoşează orice problemă socială ca un frate siamez deformat. Voia toate acestea încă de cînd dorise să devină preot şi chemarea o simţise la paisprezece ani cînd s-a entuziasmat de povestea sfîntului Ştefan, primul martir al Creştinătăţii, care fusese omorît cu pietre şi care, în clipa morţii, îl văzuse pe Cristos. Raiul era pentru el o chestiune anostă în comparaţie cu atracţia pe care o reprezenta lupta - şi probabil moartea - în slujba lui Dumnezeu.
Însă nu era nici o luptă. Nu erau decît încăierări mărunte, lipsite de fermitate. Şi RĂUL nu avea doar un chip ci mai multe şi toate erau lipsite de expresie şi prea adesea pălăvrăgeau vrute şi nevrute pînă îţi luau minţile. De fapt, a fost obligat să ajungă a concluzia că nu există RĂU pe lume, ci numai rău - sau poate (rău). În clipe ca aceasta bănuia că Hitler nu a fost nimic altceva decît un birocrat sadic şi că Satana însuşi nu este decît un handicapat mental înzestrat cu un rudimentar simţ al umorului - tipul căruia i se pare extraordinar de amuzant să hrănească pescăruşii cu bucăţi de pîine în care a vîrît artificii.
Măreţele lupte sociale, morale şi spirituale ale veacurilor se rezumau, în cele din urmă, la Sandy McDougall, care l-a izbit de pereţi pe pustiul ei cu muci la nas, iar copilul acesta va creşte şi, la rîndul lui, îşi va izbi progenitura de pereţi, într-un ameţitor perpetuum mobile; aleluia; mult unt de alune. Sfîntă şi Preacurată Fecioară Măria, ajută-mă să cîştig cursa asta de maşini vechi.
Era mai mult decît plictiseală. Erau înspăimîntătoare consecinţele pentru orice definire înţeleaptă a vieţii, poate chiar şi a raiului. Ce a rămas? O veşnicie de bingo religios, călătorii in căluşei şi rachete multicolore?
Privi la ceasul de pe perete. Era douăsprezece şi şase minute şi nu se zărea nici urmă de Fred Astaire sau Ginger Rogers. Nici măcar Mickey Rooney. Însă soluţia E-Vap a avut timp să se usuce. Acum o va aspira şi doamna Curless nu se va uita la el cu expresia aceea de milă nesfîrşită şi viaţa va continua. Amin.

CAPITOLUL ŞAPTE
MATT

1

Marţi, la sfîrşitul orei a treia, Matt intră în birou, unde îl aştepta Ben Mears.
― Salut, spuse Matt. Ai venit mai devreme.
Ben se ridică şi cei doi bărbaţi îşi strînseră mîinile.
― Blestem de familie. Spune-mi, nu-i aşa că puştii ăştia n-au de gînd să mă mănînce?
― Nici vorbă, răspunse Matt. Haide.
Era uşor surprins. Ben se îmbrăcase într-o haină sport foarte arătoasă şi avea o pereche de pantaloni gri. Pantofi de calitate, care, după cum arătau, nu păreau a fi fost purtaţi prea mulf. Matt mai invitase şi alţi scriitori la orele lui şi, de obicei, aceştia fie că erau îmbrăcaţi în haine obişnuite, ori în ceva ieşit din comun. Cu un an în urmă invitase la acest curs al lui o poetă destul de cunoscută care tocmai ţinuse o conferinţă la Universitatea statului Maine din Portland. Doamna în cauză şi-a făcut apariţia în pantaloni de biciclist şi pantofi cu tocuri înalte. Era ca şi cînd subconştientul ei ar fi strigat: Uitaţi-vă la mine. Am învins sistemul la propriul lui joc. Mă mişc cu viteza vîntului.
Comparîndu-l pe Ben cu toţi aceştia, admiraţia lui crescu. După mai mult de treizeci de ani de activitate la catedră, ajunsese sa creadă că nimeni nu poate învinge sistemul şi cu atît mai puţin nu poate cîştiga jocul şi doar fraierii îşi închipuiau că ar putea să aibă vreun avantaj.
― Drăguţă clădire, spuse Ben, privind în jur, în timp ce mergeau pe coridor. Complet diferită de liceul în care am învăţat eu. Acolo cam toate ferestrele arătau ca nişte crăpături în perete.
― Prima greşeală, îi atrase Matt atenţia. Nu trebuie să spui că este o clădire. Este o „uzină". Tablele sînt „instrumente vizuale". Iar copiii sînt „Un conglomerat omogen coeducaţional de vîrstă adolescentină".
― Ce frumos din partea lor, rînji Ben.
― Da, nu-i aşa? Ai fost la colegiu, Ben?
― Am încercat. Arte liberale. Însă la cursuri parcă toată lumea încerca să se joace de-a „capturează steagul" într-un mod hiperintelectual - şi, în plus de asta, cu cît te dădeai mai dur, cu atît erai mai cunoscut şi mai apreciat. Am şi căzut la examene. Cînd Conway's Daughter a început să se vîndă bine, încărcăm navete cu sticle de Coca-Cola.
― Să povesteşti asta copiilor. O să-i intereseze.
― Îţi place să fii profesor?
― Sigur că-mi place. N-aş fi rămas să mă îngrop aici patruzeci de ani, dacă nu mi-ar fi plăcut.
― Sună clopoţelul, rostogolindu-şi ecourile în coridorul pustiu acum, cu excepţia unui singur elev care mergea încet pe lîngă o inscripţie pe care o săgeată roşie indica direcţia spre atelierul de tîmplărie
― Cum o duceţi cu drogurile aici? întrebă Ben.
― Avem de toate. Ca orice şcoală din America. Însă copiii de aici preferă alcoolul oricărui drog.
― Nu marijuana?
― Nu. Nu cred că drogurile sînt o problemă la noi, şi nici directorul nu crede asta, mai ales atunci cînd stă de vorbă în mod neoficial şi a luat la bord şi cîteva pahare de Jim Beam. În plus, se întîmplă să ştiu că propriul nostru consilier de orientare profesională, care, între noi fie vorba, e unul din cei mai buni în meseria lui, nu e împotriva unei doze mici din cînd în cînd, după care se duce la film. Am încercat şi eu. Efectul e minunat, însă îmi provoacă indigestie acidă.
― Ai încercat?
― Sssst, şopti Matt. Pereţii au urechi. Şi uite, aceasta este clasa mea.
― Vai de mine.
― Nu fi nervos, zise Matt, conducîndu-l înăuntru.
― Bună dimineaţa, spuse el unui grup de aproximativ douăzeci de elevi care îl priveau curioşi pe Ben. Acesta este domnul Ben Mears.

2

La început, Ben a crezut că a greşit casa.
Cînd Matt Burke l-a invitat la cină, a fost sigur că i-a indicat casa cea mică şi cenuşie de lîngă cea din cărămidă roşie. Însă din aceasta se revărsau torente de muzică rock'n'roll.
Folosi ciocănasul de alamă, lipsit de lustru, nu primi nici un răspuns şi bătu din nou. De această dată, volumul muzicii fu redus şi o voce, vocea lui Matt, fără îndoială, urlă:
― E deschis! Intră!
Ceea ce făcu, privind în jur cu curiozitate. Uşa dădea direct într-un salonaş micuţ, mobilat în stilul inconfundabil provenit din magazinele de vechituri şi dominat de un televizor Motorola din prima generaţie. Muzica ţîşnea dintr-o combină KLH dotată cu două boxe uriaşe.
Matt ieşi din bucătărie, echipat cu un şorţ în carouri albe şi roşii. În jurul lui plutea aroma sosului de spaghete.
― Scuză-mă pentru zgomotul ăsta, spuse Matt. Sînt niţel cam surd. De-aia dau muzica tare.
― E muzică bună.
― Sînt un iubitor al rock-ului încă de pe vremea lui Buddy Holly. Minunată muzică. Ţi-e foame?
― Da, zise Ben. Mulţumesc pentru invitaţie. Am senzaţia că de cînd am venit în 'salem's Lot am fost invitat la masa mai mult decît în ultimii cinci ani.
― E un oraş prietenos. Sper că nu te superi dacă mîncăm în bucătărie. Acum vreo două luni a venit un anticar care mi-a oferit două sute de dolari pentru masa mea din sufragerie. Şi încă n-am apucat să-mi cumpăr una nouă.
― Nu mă supăr. Îmi place să mănînc în bucătărie şi provin dintr-o familie de oameni cărora le place nespus să mănînce în bucătărie.
Bucătăria era foarte curată şi ordonată. Pe micuţul aragaz cu patru ochiuri fierbea la foc mic un vas cu sos; alături de acesta, se afla o strecurătoare în care abureau spaghetele. Pe o măsuţă pliantă se aflau pregătite farfurii şi pahare desperecheate. Pe pahare erau pictate figuri de desen animat - pahare pentru jeleuri, gîndi amuzat Ben. Îi dispăru şi ultima reţinere la ideea că se afla în compania unui om complet străin şi începu să se simtă ca acasă.
― În dulăpiorul de deasupra chiuvetei ai bourbon, whisky şi vodcă, spuse Matt, arătînd cu degeteul. Sînt şi nişte cocktailuri în frigider. Nu prea deosebite, din păcate.
― Mă mulţumesc cu bourbon şi apă de la robinet.
― Ia-ţi singur. Eu trebuie să pun chestia asta în farfurii. Ben spuse, turnîndu-şi băutura:
― Mi-au plăcut elevii tăi. Au pus întrebări interesante. Dure, dar interesante.
― Ca, de exemplu, de unde te inspiri? întrebă Matt, imitînd graiul peltic, de fetiţă, dar extrem de provocator, al lui Ruthie Crockett.
― E o bucăţică bună.
― Aşa este. Este şi o sticlă de vin în congelator în spatele bucăţilor de ananas. Am cumpărat-o special pentru astăzi.
― Nu trebuia...
― Încetează, Ben. Nu prea avem zilnic scriitori de best-seller-uri în 'salem's Lot.
― Acesta este un mod cam extravagant de a privi problema. Ben îşi goli paharul, luă o farfurie cu spaghete de la Matt, puse sos şi gustă.
― Fantastic, spuse. Mamma mia.
― Bineînţeles, răspunse Matt.
Ben îşi privi farfuria care se golea cu o repeziciune uimitoare. Se şterse la gură cu un sentiment de vinovăţie.
― Mai vrei?
― Doar jumătate de porţie, dacă se poate. Sînt delicioase spaghetele astea.
Matt îi aduse o porţie întreagă.
― Dacă nu mîncăm noi, atunci o să mănînce motanul meu. E un animal înfiorător. Are aproape opt kilograme şi se rostogoleşte tot timpul după mîncare.
― Dumnezeule, cum de mi-a scăpat?
Matt zîmbi.
― E la o nuntă. Cartea cea nouă e un roman?
― Da, e un fel de ficţiune, răspunse Ben. Sincer să fiu, o scriu pentru bani. E minunată arta, dar măcar o dată îmi doresc să scot un număr cîştigător din pălărie.
― Şi ce şanse ai?
― Mizerabile.
― Să mergem în salonaş, spuse Matt. Scaunele sînt desfundate, dar, oricum mult mai confortabile decît ororile astea din bucătărie. Te-ai săturat?
― Răsare soarele la est?
În salonaş, Matt puse în combină cîteva discuri şi apoi se chinui să-şi aprindă o narghilea noduroasă. După ce, spre marea lui satisfacţie, reuşi (şi se înconjură de un nor uriaş de fum) îşi ridică privirea spre Ben.
― Nu, spuse. Nu o poţi vedea de aici. Ben tresări violent:
― Ce?
― Casa lui Marsten. Pun pariu pe un bănuţ că asta căutai. Rîsul lui Ben era neliniştit.
― Nu facem nici un pariu.
― Acţiunea din cartea ta se petrece într-un oraş ca 'salem's Lot?
Ben îl aprobă:
― Oraş şi oamenii din el. Au loc cîteva crime şi mutilări sexuale. Am de gînd să încep cu una dintre ele şi să o descriu de la început pînă la sfîrşit, neomiţînd nici un amănunt. Să-l fac pe cititor să fie martor la tot. Tocmai la partea asta lucram cînd s-a întîmplat povestea cu Ralphie Glick şi mi-a dat... mi-a dat o stare proastă...
― Te-ai inspirat din dispariţiile care au avut loc aici în anii '30?
Ben îl privi atent:
― Ştii despre ele?
― O, da. Şi mulţi alţi localnici vechi ştiu. Nu eram încă în Lot pe vremea aceea, însă Mabel Werts şi Glynis Mayberry şi Milt Crossen erau. Unii au făcut deja legătura.
― Ce legătură?
― Haide, Ben. Legătura este evidentă, nu crezi?
― Ba da. Ultima dată cînd casa a fost locuită, au dispărut patru copii în zece ani. Acum, după treizeci şi şase de ani, este iarăşi locuită şi dintr-o dată Ralphie Glick a dispărut.
― Crezi că e vorba de o coincidenţă?
― Aşa bănuiesc, răspunse Ben cu prudenţă. Cuvintele lui Susan îi răsunau clare în urechi. Însă e ciudat. Am verificat în numerele revistei Ledger din 1939 pînă în 1970 doar pentru a putea face o comparaţie. Numai trei copii au dispărut. Unul a fugit de acasă şi a fost găsit mai tîrziu muncind în Boston -avea şaisprezece ani, dar părea mai mare. Altul a fost pescuit din rîul Androscoggin o lună mai tîrziu. Şi al treilea a fost descoperit lîngă Drumul 116 în Gates, probabil victimă a unui accident de maşină. Toate dispariţiile au fost explicate.
― Poate că va fi găsită o explicaţie şi pentru dispariţia puştiului Glick.
― Poate.
― Însă tu nu crezi. Ce ştii despre tipul ăsta, Straker?
― Absolut nimic, spuse Ben. Nici măcar nu sînt sigur că aş dori să-l cunosc. Lucrez la o carte viabilă, care se construieşte pe o anumită idee despre Casa lui Marsten şi a celor ce locuiesc în ea. Dacă ar fi să aflu că Straker este un om de afaceri obişnuit, ceea ce sînt sigur că este, aş fi complet debusolat.
― Nu cred că este aşa. Ştii că şi-a deschis astăzi magazinul. Am auzit că Susie Norton şi mama ei au trecut pe acolo... la naiba, aproape toate femeile din oraş s-au dus, măcar să-şi arunce o privire. După spusele lui Dell Markey, sursă incontestabilă, pînă şi Mabel Werts a şontocăit pînă acolo. Se zice că tipul ăsta este remarcabil. Îmbrăcat excelent, deosebit de graţios, complet chel. Şi fermecător. Am auzit că a reuşit chiar să-şi vîndă cîteva piese.
Ben rînji.
― Minunat. A văzut cineva şi jumătatea cealaltă a echipei?
― Se presupune că este plecat într-o călătorie de afaceri.
― De ce se presupune?
Matt ridică agitat din umeri:
― Nu ştiu. Probabil că toată povestea este perfect adevărată, însă casa asta îmi dă fiori. Am senzaţia că cei doi au căutat-o într-adins. Cum spuneai, e ca un idol, aşezat în vîrful dealului său.
Ben dădu aprobator din cap.
― Şi, colac peste pupăză, a dispărut şi un copil. Şi fratele lui Ralphie, Danny. Mort la doisprezece ani. Moarte provocată de anemie.
― Şi ce-i ciudat în asta? Sigur, e o nenorocire...
― Doctorul meu este un tînăr. Jimmy Cody. Mi-a fost elev. Cam puşlama atunci, însă e un doctor foarte bun acum. Ai grijă, ce-o să-ţi spun sînt bîrfe. Zvonuri.
― În regulă.
― Am fost să-mi fac un control de rutină şi s-a întîmplat să spun că ce păcat că s-a întîmplat ce s-a întîmplat cu puştiul, şi ce îngrozitor trebuie să fie pentru părinţii lui mai ales după dispariţia celuilalt. Jimmy mi-a zis că a vorbit despre acest caz cu George Gorby. Da, băiatul era anemic. Mi-a spus că hemograma la un băiat de vîrsta lui Danny trebuie să fie între 85 şi 98%. A lui Danny era de 45%.
― Dumnezeule, exclamă Ben.
― I-au făcut injecţii cu B12 şi i-au dat să mănînce ficat de viţel şi se părea că se reface. Aveau chiar de gînd să-l externeze a doua zi. Şi, bum, a murit pe neaşteptate.
― Povestea asta nu trebuie să ajungă la urechile lui Mabel Werts, spuse Ben. Ar fi în stare să vadă indieni cu săgeţi ortăvite pîndind prin parc.
― Numai ţie ţi-am spus. Şi nici n-am intenţia să mai spun cuiva. Şi, apropo, Ben, dacă aş fi în locul tău, n-aş pomeni nimănui de subiectul cărţii. Dacă te întreabă Loretta Starcher despre ce scrii, spune-i că-i vorba de arhitectură.
― Am primit deja sfatul ăsta.
― De la Susan Norton, bineînţeles.
Ben îşi privi ceasul şi se ridică:
― Că veni vorba de Susan...
― Cocoşul îndeplinid ritualul nunţii, surise Mart. Şi eu trebuie să mă duc la şcoală. Repetăm actul al treila al piesei pentru serbare, o comedie cu deosebite semnificaţii sociale, intitulată Problema lui Charley.
― Şi care e problema lui?
― Acneea, rînji Matt.
Se îndreptară împreună spre usă. Matt se opri să-şi pună o jachetă decolorată, iar Ben se gîndi că arată mai degrabă ca un antrenor vîrstnic de atletism decît ca un profesor de engleză sedentar - dacă nu-i luai în seamă chipul, inteligent şi totuşi visător, inocent chiar.
― Spune, zise Matt cînd ieşiră pe mica verandă din faţă, ce program ai vineri seara?
― Nu ştiu, răspunse Ben. M-am gîndit să merg cu Susan la un film. Asta e cam tot ce poţi să faci aici.
― Eu am altă idee, spuse Matt. Ce-ar fi să alcătuim un soi de comitet de trei membri şi să mergem la Casa lui Marsten şi să facem cunoştinţă cu noul stăpîn. Desigur, ca din partea oraşului.
― Sigur, zise Ben. Ar fi un gest de politeţe, nu?
― O vizită de bun-venit demodată, rustică dacă vrei, îl aprobă Matt.
― Îi voi spune lui Susan în seara asta. Cred că o să fie de acord.
― Bine.
Matt îi făcu semne de rămas-bun în timp ce Citroenul lui Ben se îndepărta torcînd molcom. Ben claxona răspunzîndu-i şi apoi dispăru după deal.
Matt mai rămase pe verandă aproape un minut după ce nu se mai auzi sunetul motorului, cu mîinile în buzunarele jachetei, cu ochii întorşi spre casa de pe deal.

2

Joi seara nu avea repetiţie, aşa că, pe la ora nouă, Matt se duse la barul lui Dell ca să bea o bere. Dacă Jimmy Cody, ticălosul ăla de felcer, nu avea de gînd să-i dea un tratament pentru insomnie, atunci se vedea nevoit să şi-l prescrie singur.
Barul era foarte puţin populat în serile cînd nu cînta nici o formaţie. Matt văzu doar trei din cunoscuţii lui: Weasel Craig, care, aşezat într-un colţ, mîngîia tandru un pahar cu bere; Floyd Tibbits, cu nori de furtună adunaţi pe frunte (vorbise de trei ori cu Susan în săptămîna aceea, de două ori la telefon şi o dată în camera de zi a familiei Norton şi nici una din aceste discuţii nu mersese bine); şi Mike Ryer'son, care stătea într-unul din separeurile îndepărtate de lîngă perete.
Matt se îndreptă spre bar, unde Dell Markey ştergea paharele spălate şi urmărea serialul „Ironside" la un televizor portabil.
― Sal'tare, Matt. Ce mai faci?
― Binişor. Cam slabă mişcarea pe aici.
Dell ridică din umeri:
― Mda. La cinematograful în aer liber din Gates au adus nişte filme cu curse de motociclete. Nu mă pot pune cu aşa ceva. Vrei un pahar sau o cană?
― Cană să fie.
Dell turnă berea, îndepărtă spuma şi mai puse cîţiva centimetri. Matt plăti şi, după o scurtă ezitare, se îndreptă spre separeul unde stătea Mike. Şi Mike, ca mai toţi tinerii din Lot, trecuse printr-unul din cursurile de engleză ale lui Matt, iar acesta îl plăcuse. Lucrările sale erau peste medie, realizate însă cu o inteligenţă medie, dar muncea temeinic şi îl tot pisa cu întrebări despre lucrurile pe care nu le pricepea pînă reuşea să înţeleagă. Pe lîngă asta avea un simţ al umorului sănătos şi total lipsit de prejudecăţi şi o tentă plăcută de egoism care l-au făcut să fie preferatul lui Matt în clasa respectivă.
― Bună, Mike, spuse. Pot să stau cu tine?
Mike Ryerson îşi ridică privirea şi Matt simţi cum şocul îl loveşte aidoma curentului electric. Primul lui gînd: Droguri. . Multe droguri.
― Sigur, domnule Burke. Luaţi loc.
Vocea îi suna-neliniştită. Chipul său avea o culoare oribilă, un alb gălbejit, bolnăvicios, care se întuneca în cearcăne mari sub ochi. Ochii păreau mult prea mari şi febrili. Mîinile i se mişcau pe masă, în semiîntunericul tavernei, ca nişte fantome. Neatins, în faţa lui, stătea un pahar cu bere.
― Ce mai faci, Mike? Matt îşi turnă bere în pahar, controlîndu-şi mîinile care voiau să tremure.
Întreaga lui viaţă avusese parte de un echilibru dulce, a fost ca un grafic cu suişuri şi coborîşuri blînde (şi pînă şi acestea se uniformizaseră într-o linie mediană de la moartea mamei sale cu treisprezece ani în urmă) însă unul din lucrurile care îl tulburau profund era sfîrşitul nenorocit pe care ajungeau să-l trăiască unii din foştii lui elevi. Billy Royko, mort într-un accident de elicopter în Vietnam cu două luni înainte de armistiţiu; Sally Greer, una din cele mai inteligente şi vioaie eleve pe care le-a avut vreodată, ucisă de prietenul ei beat în clipa cînd i-a spus că vrea să se despartă; Gary Coleman, care a orbit din cauza unei misterioase degenerări a nervului optic; Doug, fratele lui Buddy Mayberry, singurul băiat isteţ în familia aceea cam netoată, care s-a înecat pe plaja de la Old Orchard; şi drogurile, moartea cea mică. Însă nu tuturor celor care se bălăceau în apele lui Lethe li se părea necesar să facă şi baie acolo, dar erau destui copii care îşi făceau din vise proteina indispensabilă.
― Ce fac? şopti Mike. Nu ştiu, domnule Burke. Nu prea bine.
― Ce căcat iei, Mike? îl întrebă cu blîndeţe Matt.
Mike îl privi fără să înţeleagă.
― Drog, ce drog, spuse Matt. Cocaină, sau...
― Dar nu mă droghez, zise Mike. Cred că sînt bolnav.
― Adevărat?
― Nu m-am drogat niciodată, spuse Mike şi pînă şi rostirea acestor cuvinte păru să-i ceară un efort îngrozitor. Âm fumat doar nişte iarbă, da' m-am lăsat de vreo patru luni. Sînt bolnav... sînt bolnav de luni. Cred că de luni. Ştiţi, am adormit la cimitirul Harmony Hill duminică seara. Nici'măcar nu m-am trezit pînă luni dimineaţă.
Clătină încetişor din cap.
― Mă simt oribil. De atunci mă simt oribil. De fapt, parcă mi-e tot mai rău cu fiecare zi.
Oftă, iar aerul expirat păru să-i zguduie trupul, ca vîntul care face să tremure o frunză moartă pe un arţar în noiembrie.
Matt se aplecă înspre el, interesat:
― Asta s-a întîmplat după înmormîntarea lui Danny Glick?
― Mda. Mike îl privi din nou. După ce au plecat toţi m-am întors să umplu groapa da' căcăciosu' ăla... iertaţi-mă, domnul Burke... da' Royal Snow nu s-a mai întors. L-am aşteptat mult timp şi cred că atunci m-am îmbolnăvit, pentru că după asta totul e... oh, mă doare capul. Mi-e greu şi să gîndesc.
― Ce-ţi aminteşti, Mike?
― Să-mi amintesc? Mike privi în adîncurile paharului său cu bere şi urmări cum bulele din ea se desprind de margini şi plutesc spre suprafaţă ca să-şi elibereze gazul.
― Îmi aduc aminte că am auzit un cîntec, spuse. Cel mai dulce cîntec pe care l-am auzit vreodată. Şi am avut senzaţia că... că mă înec. Numai că era o senzaţie plăcută. Cu excepţia ochilor. A ochilor.
Îşi apucă coatele cu mâinile şi se cutremură.
― Ai cui ochi? întrebă Matt, aplecîndu-se şi mai mult înspre el.
― Erau roşii. Îngrozitori.
― Ai cui?
― Nu-mi amintesc. Nu era nici un ochi. Am visat.
Matt aproape că-l putea observa cum încearcă să se desprindă de el însuşi.
― Nu-mi aduc aminte nimic altceva despre noaptea de duminică. M-am trezit luni dimineaţă întins pe pămînt şi la început nici n-am putut să mă ridic de acolo, aşa de obosit eram. Da' am reuşit în cele din urmă. Răsărea soarele şi m-am temut să nu fac vreo insolaţie. Aşa că m-am dus în pădure, lîngă pîrîu. Drumul m-a obosit. Oh, eram îngrozitor de obosit.
Aşa că m-am culcat din nou. Am dormit pînă la... oh, patru sau cinci.
Chicotitul lui foşni ca un pergament vechi.
― Eram tot acoperit cu frunze cînd m-am trezit. Da' totuşi mă simţeam ceva mai bine. M-am sculat şi m-am dus la camionetă.
Încet, îşi trecu o mînă peste faţă.
― Trebuie că am umplut groapa puştiului Glick duminică noaptea. Da' e ciudat. Nici măcar nu-mi aduc aminte.
― Ai umplut-o?
― Mormîntul era aranjat, fără Royal. Gazonul era pus. O treabă bună. Numai că nu-mi aduc aminte că aş fi făcut-o. Trebuie că-mi era tare rău.
― Unde ai dormit luni seara?
― La mine acasă. Unde în altă parte?
― Şi cum te-ai simţit marţi dimineaţa?
― Nici măcar nu m-am trezit marţi dimineaţa. Am dormit toată ziua. Nu m-am trezit pînă marţi seara.
― Şi cum te-ai simţit atunci?
― Îngrozitor. Parcă aveam picioare de cauciuc şi gelatină în creieri. Am încercat să mă duc pînă la chiuvetă şi să beau o gură de apă şi aproape că m-am prăbuşit. Am fost nevoit să mă ţin de mobilă ca să ajung în bucătărie. Eram slab ca un pisoi opărit.
Se încruntă:
― Aveam o conservă de tocană pentru masă, însă nu am putut s-o mănînc. Mi se întorcea stomacul pe dos numai cînd mă uitam la ea. Ca atunci cînd eşti mahmur şi cineva îţi arată o farfurie cu mîncare.
― Şi nu ai mîncat nimic?
― Âm încercat, dar am vomitat tot. Însă m-am simţit puţin mai bine. Am ieşit şi m-am plimbat o vreme. După aia m-am culcat iarăşi.
Urmări cu vîrfurile degetelor urmele rotunde lăsate de paharele cu bere pe masă.
― M-am speriat înainte de a merge la culcare. Ca un copil care se teme de Bau-bau. Am verificat să fie toate ferestrele închise. Şi m-am culcat cu lumina aprinsă.
― Şi ieri dimineaţă?
― Hmmmmmm? Nu... nu m-am trezit pînă ieri seara la ora nouă.
Scoase din nou chicotitul pergamentos.
― M-am tot gîndit că dacă povestea asta nu se termină, o să dorm toată ziua. De fapt asta faci atunci cînd eşti mort.
Matt îl cerceta cu o privire sumbră. Floyd Tibbits se ridică, băgă o fisă în tonomat şi începu să apese nervos butoanele, căutîndu-şi o melodie.
― Ciudat, spuse Mike. Cînd m-am trezit, fereastra de la dormitor era deschisă. Probabil că eu am deschis-o. Am visat ceva... cineva era la fereastră şi eu m-am sculat... m-am sculat să-i dau drumul înăuntru. Aşa cum laşi să-ţi intre în casă un prieten vechi căruia îi e frig sau... sau foame.
― Şi cine era?
― N-a fost decît un vis, domnule Burke.
― Dar, în vis, cine era?
― Nu ştiu. Aveam de gînd să încerc să mănînc, însă numai gîndul la mîncare m-a făcut să-mi vină să vomit.
― Şi ce-ai făcut?
― M-am uitat la spectacolul cu Johnny Carson pînă cînd s-a terminat. Mă simţeam mult mai bine. După aia m-am culcat.
― Ai închis ferestrele?
― Nu.
― Şi ai dormit toată ziua?
― M-am trezit pe la apusul soarelui.
― Slăbit?
― Îngrozitor.
Îşi trecu o mînă peste obraji.
― Mă simt atît de rău! gemu, cu voce spartă. Domnule Burke, nu-i aşa că e doar gripă sau ceva de soiul ăsta? Nu sînt bolnav grav?
― Nu ştiu, spuse Matt.
― M-am gîndit că poate cîteva beri o să mă învioreze, dar nu pot să beau. Am luat numai o înghiţitură, şi mi-a venit toată fierea în gît. Săptămîna trecută... pare totul ca un vis urît. Şi sînt speriat. Sînt îngrozitor de speriat.
Îşi acoperi chipul cu mîinile slăbite şi începu să plîngă.
― Mike?
Nici un răspuns.
― Mike.
Cu blîndeţe, Matt îi îndepărtă mîinile.
― Vreau să vii cu mine în seara asta. Vreau să dormi în camera mea de oaspeţi. Vrei?
― Bine. Nu-mi pasă.
Îşi şterse ochii cu mîneca, cu o încetineală letargică.
― Şi mîine vreau să vii cu mine la doctorul Cody.-
― Bine.
― Haide. Să mergem.
Se gîndi să-i dea un telefon lui Ben Mears, însă nu o făcu.

4

Cînd Matt ciocăni la uşă, Mike Reyrson îi răspunse:
― Intră.
Matt intră cu o pijama în mînă.
― S-ar putea să-ţi fie un pic cam mare...
― Nu-i nimic, domnule Burke. De obicei dorm în chiloţi.
Era dezbrăcat acum şi Matt observă cît de nefiresc de palidă îi era toată pielea. Coastele i se conturau proeminente.
― Întoarce-ţi capul, Mike. În partea asta.
Ascultător, Mike îşi întoarse capul.
― Mike, de unde ai căpătat semnele astea?
Mike îşi atinse gîtul chiar sub maxilar.
― Nu ştiu.
Matt se simţi neliniştit. Apoi se duse la fereastră. Zăvorul era bine închis, şi totuşi îl încercă de cîteva ori cu mîini care îi tremurau tulburate. Întunericul de afară îşi lipise obrazul de geam.
― Să mă strigi dacă ai nevoie de ceva. Orice. Chiar dacă visezi urît. Te rog, Mike.
― Bine.
― Nu glumesc. Orice. Sînt chiar la capătul coridorului.
― Bine.
Şovăind, simţind că ar mai trebui să facă ceva, ieşi din camera.

5

Însă nu reuşi să închidă deloc ochii şi singurul lucru care îl împiedică să-i dea telefon lui Ben Mears era faptul că ştia că la pensiune toată lumea dormea la ora aceea. Chiriaşii erau oameni în vîrstă şi, atunci cînd suna telefonul noaptea tîrziu, însemna că murise cineva.
Stătea întins, cu toate simţurile alertate, urmărind cum limbile luminoase ale ceasului deşteptător îşi croşetau drumul de la unsprezece şi jumătate la douăsprezece. Casa i se părea neobişnuit de tăcută - poate şi pentru că urechile îi erau ciulite încercînd să detecteze şi cel mai mic sunet. Casa era veche, solidă iar gemetele lemnului care se aşează pe fundaţie încetaseră în mare parte cu mulţi ani în urmă. Nu se auzea nimic decît ticăitul ceasului şi foşnetul vîntului afară. În zilele de lucru nu trecea nici o maşină noaptea tîrziu pe Taggart Stream Road.
E nebunie ceea ce gîndeşti.
Însă încetul cu încetul, dovezile îl obligau să creadă. Desigur, pentru că era un ora cultivat, acesta a fost primul lucru care i-a venit în minte în clipa în care Jimmy Cody i-a expus teoria proprie referitoare la cazul lui Danny Glick. Amîndoi au rîs de ideea lui trăsnită. Poate că aceasta era pedeapsa pentru că a rîs.
Zgîrieturi? Semnele acelea nu erau zgîrieturi. Erau înţepături.
Din fragedă pruncie ţi se spunea că nu există asemenea lucruri; că opere ca „Christabel" a lui Coleridge sau basmul macabru al lui Bram Stoker nu sînt decît urzeala fanteziei. Sigur că există monştri; sînt oamenii cu degetele lipite de declanşatoarele armelor nucleare din şase ţări, sînt teroriştii, criminalii, sînt cei care molestează copiii. Încă aşa ceva nu există. E un lucru bine ştiut. Semnul diavolului de pe sînul unei femei nu este decît o aluniţă; bărbatul înviat din morţi, care stă în faţa uşii soţiei sale înfăşurat în giulgiul mormîntului, nu este decît un biet om care a suferit de ataxie locomotorie; bau-baul care mormăie şi foşgăie în colţul camerei copilului nu este decît un maldăr de pături. Şi există prelaţi care afirmă că pînă şi Dumnezeu, magul alb şi venerabil, a murit.
Parcă nu mai avea picătură de sînge în el.
Nu se auzea nici un sunet dinspre camera de oaspeţi. Matt îşi spuse: Doarme buştean. Şi de ce să nu doarmă? De ce l-a invitat pe Mike la el acasă dacă nu pentru un somn bun, neîntrerupt de... de vise urîte? Se ridică din pat, aprinse lumina şi se duse la fereastră. De acolo putea zări doar acoperişul Casei lui Marsten, îngheţat în lumina lunii.
Mi-efrică.
Ba mai mult decît atît; era speriat de moarte. Mintea îi enumera cu iuţeală vechile metode de apărare împotriva acestei boli al cărei nume nu se putea convinge să îl rostească: usturoi, apă sfinţită, ostie, cruce, trandafir, apă de izvor. Nu avea nici unul din obiectele sfinte. Era metodist nepracticant şi în particular credea că nu există în toată lumea asta un dobitoc mai mare ca John Groggins.
Singurul obiect religios din casă era...
Atunci se auziră cuvintele, şoptite, însă clare în tăcerea din casă, rostite cu vocea lui Mike Reyrson, rostite cu accentele fără viaţă ale celui care vorbeşte în somn:
Da. Intră.
Matt îşi ţinu răsuflarea, apoi îşi goli plămînii într-un urlet mut. Îi venea să leşine de frică. Parcă întreg abdomenul i se umpluse cu plumb, iar testiculele i se zbîrciseră. În numele lui Dumnezeu, cine fusese invitat să intre în casa lui?
Apoi, în mare taină, zgomotul unui zăvor care se deschide, zăvorul ferestrei din camera de oaspeţi. Apoi scrîşnetul lemnului pe lemn cînd cineva deschise fereastra.
Ar fi putut să coboare. Să alerge, să ia Biblia din scrinul din sufragerie. Să alerge înapoi în cameră, să dea uşa de perete, să ridice Biblia: în numele Tatălui, al Fiului şi al Sfîntului Duh, îţi poruncesc să pleci...
Dar cine era înăuntru?
Cheamă-mă dacă ai nevoie de ceva.
Dar nu pot, Mike. Sînt bătrîn. Mi-e frică.
Noaptea îi invada creierul şi îl transformă într-un circ de imagini înspăimîntătoare care dansau în penumbră. Chipuri albe, ca de clovni, ochi imenşi, dinţi ascuţiţi, siluete care alunecau din umbre cu mîini albe şi lungi întinse înspre... Înspre...
Un geamăt îi răscoli sufletul şi îşi acoperi faţa cu mîinile.
Nu pot. Mi-e frică.
Nu ar fi fost în stare să se ridice nici dacă ar fi văzut cum se mişcă clanţa de alamă a propriei uşi. Era paralizat de teamă şi îsi dorea din răsputeri să poată da timpul înapoi şi să nu se fi dus la barul lui Dell în seara aceea.
Mi-e frică.
Şi în liniştea îngrozitor de grea care copleşise casa, în timp ce stătea neputincios pe pat, ţinîndu-şi faţa în palme, auzi rîsul subţire, dulce şi înfiorător de rău al unui copil...
... apoi sunetele care întovărăşeau suptul.

Partea a II-a
ÎMPĂRATUL ÎNGHEŢATEI

Cheamă-l pe cel care răsuceşte trabucele cele mari,
Tipul ăla musculos, şi cere-i să bată
Laptele lasciv în căni de bucătărie.
Lasă tîrfele să hoinărească în rochiile lor obişnuite
Şi lasă băieţii să aducă buchete de flori
Înfăşurate în ziare de luna trecută.
Fie acesta epilogul aparenţelor.
Unicul împărat este împăratul îngheţatei.
Ia din scrinul de brad,
Cel căruia îi lipsesc trei mînere din sticlă, ia
Cearşaful pe care ea a brodat odinioară trei porumbei
Şi întinde-l peste ea, ca să-i acoperi chipul.
Şi dacă îi ies înafară picioarele-i cu bătături
Ele doar vor demonstra cît de rece este şi cît de ţeapănă.
Fie ca lampa să-şi fixeze raza asupra ei.
Unicul împărat este împăratul îngheţatei.
WALLACE STEVENS

Coloana aceasta are
O spărtură. O vezi
Pe Regina celor Morţi?
GIORGIOS SEFERIS

CAPITOLUL OPT
BEN (III)

1

Probabil că bătăile în uşă se auzeau mai demult, căci păreau a răsuna pe aleile somnului în timp ce se lupta să se trezească. Afară era întuneric, iar cînd se întoarse să ia ceasul şi să-l privească, îl răsturnă pe jos. Se simţea dezorientat şi speriat.
― Cine e? strigă.
― Eva, domnule Mears. Vă caută cineva la telefon.
Se sculă, îşi trase pantalonii şi deschise uşa. Eva Miller era îmbrăcată într-un halat alb din prosop iar pe chipul ei se putea desluşi vulnerabilitatea greoaie a unei persoane care este încă două cincimi adormită. Se priviră în ochi şi el gîndi: Cine e bolnav? Cine a murit?
― Interurban?
― Nu. Matthew Burke.
Vestea aceasta nu a avut însă darul să-l liniştească.
― Cît e ceasul?
― Patru. Domnul Burke pare foarte tulburat.
Ben coborî şi ridică receptorul.
― Matt, Ben la telefon.
Matt respira sacadat în receptor, gîfîielile sale se auzeau ca nişte gemete aspre.
― Poţi să vii la mine, Ben? Chiar acum?
― Da, sigur. Ce s-a întîmplat? Ţi-e rău?
― Nu pot vorbi la telefon. Vino.
― În zece minute.
― Ben?
― Da.
― Ai o cruciuliţă? Un medalion cu Sfîntul Christopher? Ceva asemănător?
― Drace, n-am nimic. Sînt... am fost... baptist.
― Nu-i nimic. Vino repede.
Ben închise şi se grăbi înapoi în cameră. Eva îl aştepta cu mîna pe balustrada scării, cu chipul plin de îngrijorare şi nehotărîre... pe de-o parte voia să ştie, pe de altă parte nu voia să se amestece în problemele chiriaşului său.
― Domnul Burke este bolnav, domnule Mears?
― Spune că nu e. Mi-a cerut doar... nu cumva sînteţi catolică?
― Soţul meu era;
― Aveţi vreo cruciuliţă sau un şirag de mătănii sau vreun medalion cu chipul Sfîntului Christopher?
― Păi... am în dormitor cruciuliţa soţului meu... aş putea...
― Da, vreţi?
Se îndepărtă pe hol, tîrşîindu-şi papucii din blană pe mocheta decolorată. Ben intră în cameră, îşi puse cămaşa purtată cu o zi înainte şi se încălţă cu o pereche de pantofi sport. Cînd ieşi, Eva îl aştepta la uşă, ţinînd crucifixul în mînă. Lumina se reflecta pe el în reflexe palide de argint.
― Mulţumesc, spuse.
― V-a cerut domnul Burke aşa ceva?
― Da.
Se încruntă, mai trează dintr-odată.
― Dar nu este catolic. Nici nu cred că se duce la biserică.
― Nu mi-a explicat.
― Ah.
Dădu din cap încercînd să dezlege şarada şi îi întinse crucifixul.
― Vă rog să aveţi grijă de el. Are o mare valoare pentru mine.
― Înţeleg. Sigur că voi avea grijă.
― Sper că domnul Burke este sănătos. Este un om minunat.
Coborî şi ieşi pe terasă. Nu putea să ţină crucifixul în mînă şi în acelaşi timp să-şi caute cheile de la maşină, aşa că, în loc şă îl treacă din mîna dreaptă în cea stîngă, şi-l puse la gît. Cînd se urcă în maşină nici nu-şi dădu seama că se simte mai liniştit.

2

La parterul casei lui Matt erau luminate toate ferestrele şi cînd farurile maşinii lui Ben scăldară faţada casei, Matt deschise usa şi îl aşteptă.
Urcă aleea pregătit să înfrunte aproape orice, dar cu toate acestea, chipul lui Matt îl şoca. Avea o paloare cadaverică, şi gura îi tremura. Ochii uriaşi'păreau a fi uitat să clipească.
― Să mergem în bucătărie, spuse.
Ben intră iar lumina din hol străluci pe crucea pe care' o purta pe piet.
― Ai adus una.
― Este a Evei Miller. Ce s-a întîmplat?
Matt repetă:
― În bucătărie.
Cînd trecură pe lîngă scara care ducea la etaj, îşi ridică privirea şi, în acelaşi timp, păru să se înfioare.
Masa din bucătărie, la care mîncaseră spaghete era goală acum, cu excepţia a trei obiecte, dintre care două erau extrem de ciudate: o ceaşcă cu cafea, o Biblie legată într-o manieră demodată şi un revolver calibru 38.
― Hei, ce se întîmplă, Matt? Arăţi groaznic.
― Poate că ara visat toată povestea, dar slavă Domnului că eşti aici.
Luase revolverul în mînă şi îl răsucea pe o parte şi pe alta cu mişcări neliniştite.
— Povesteste-mi. Şi nu te mai juca cu chestia aia. E încărcat? Matt puse pistolul jos şi îşi trecu o mînă prin păr.
― Da, e încărcat. Deşi nu cred că mi-ar putea fi de vreun folos... decît dacă îl folosesc asupra mea.
Rîsul său era strident şi nesănătos, ca cioburile de sticlă.
― Încetează.
Duritatea tonului alungă privirea ciudată, fixă din ochii săi. Scutură capul, nu ca cineva care îşi exprimă dezacordul, ci ca un animal care iese din apă rece.
― Sus este un om mort, spuse.
― Cine?
― Mike Ryerson. Lucrător la municipalitate. Îngrijitor de cimitire.
― Eşti convins că e mort?
― Sînt sigur în sinea mea, deşi nu m-am dus să-l văd. Nu am îndrăznit. Pentru că, pe de altă parte, s-ar putea să nu fie deloc mort,
― Matt, ce spui nu are nici un sens.
― Nu crezi că ştiu asta? Spun prostii şi gîndurile mele sînt de-a dreptul nebuneşti. Dar nu aveam pe cine altcineva să chem în afară de tine. În tot oraşul tu eşti singura persoană care ar putea... ar putea...
Clătină capul şi începu din nou.
― Am vorbit despre Danny Glick.
― Da.
― Şi despre cum s-ar fi putut ca el să moară de anemie galopantă... şi cum bunicii noştri ar fi spus că „se stinge văzînd cu ochii"...
― Da.
― Mike l-a îngropat. Şi Mike e cel care a găsit cîinele lui Win Purinton tras în ţeapă în porţile cimitirului de pe Harmony Hill. L-am întîlnit pe Mike Ryerson aseară la barul lui Dell şi...

3

― ...şi nu am putut să intru, termină el. Nu am putut. Am stat în pat aproape patru ore. Apoi m-am furişat ca un hoţ la parter şi ţi-am dat telefon. Ce crezi?
Ben îşi scoase crucifixul de la gît; împinse gînditor lanţul strălucitor, lucrat cu artă. Era aproape ora cinci acum, iar orizontul se îmbujorase înspre răsărit. Tubul de neon din bucătărie îşi pierduse puterea.
― Cred că ar fi bine să urcăm în cameră şi să vedem ce-i acolo. Cred că doar atît putem face pentru moment.
― Totul mi se pare că seamănă cu coşmarul unui nebun, acum ca lumina zilei îmi intră pe fereastră.
Scoase un hohot tremurător de rîs.
― Sper că aşa şi este. Sper că Mike doarme ca un prunc.
― Ei bine, haide să vedem.
Cu un efort vizibil, Matt îşi forţă buzele să se închidă.
― Bine.
Îşi coborî privirea pe masă, apoi se uită întrebător la Ben.
― Sigur, spuse Ben şi îi puse crucifixul la gît.
― Chiar că mă face să mă simt mai bine, rîse Matt stingherit. Crezi că o să mă lase să-l port şi cînd o să mă ducă la casa de nebuni din Augusta?
Ben zise:
― Ai nevoie şi de armă?
― Nu, cred că nu. Mi-aş pune-o la cureaua pantalonilor şi m-aş împuşca în coaie.
Urcară, Ben deschizînd drumul. La etaj era un holişor mic, cu uşi pe ambele laturi. La un capăt, uşa spre dormitorul lui Matt era deschisă şi prin ea se revărsa pe covorul portocaliu un mănunchi palid de lumină.
― La celălalt capăt, spuse Matt.
Ben traversă holul şi se opri în faţa uşii camerei de oaspeţi. Nu credea monstruozitatea la care făceau aluzie spusele lui Matt, totuşi se pomeni înghiţit într-un val uriaş de groază neagră, cum nu mai simţise niciodată.
Deschizi uşa şi el atîrnă spînzurat de grindă, chipul îi este umflat şi înnegrit, şi atunci ochii i se deschid şi par a-i ieşi din orbite, însă te VĂD şi se bucură că ai venit...
Amintirea se revărsa asupra lui prin toate simţurile şi în clipa aceea de teroare totală, fu aproape paralizat. Putea chiar simţi mirosul de moloz şi izul sălbatic al animalelor din spatele zidurilor. I se părea că uşa simplă, din lemn lăcuit din casa lui Matt Burke stătea între el şi secretele iadului.
Apoi apăsă clanţa şi împinse uşa. Matt se afla lingă el, ţinînd strîns crucifixul Evei.
Fereastra camerei de oaspeţi dădea spre răsărit, şi arcul soarelui începuse să se contureze deasupra orizontului. Primele sale raze străvezii intrau prin fereastră, îmbrăcînd în aur cîteva firişoare de praf, în timp ce săgeţile lor cădeau direct pe cearşaful alb din pînză cu care era acoperit Mike Ryerson.
Ben îl privi pe Matt şi dădu din cap.
― Nu are nimic, şopti. Doarme.
Matt rosti fără nici o intonaţie:
― Fereastra e deschisă. Era închisă şi încuiată. Eu însumi am verificat-o.
Ochii lui Ben se opriră pe marginea de sus a cearşafului imaculat cu care era acoperit Mike. Acolo era o singură picătură mică de sînge, care,acum se uscase şi căpătase o tentă maronie.
― Cred că nu respiră, spuse Matt.
Ben înainta doi paşi şi apoi se opri.
― Mike? Mike Ryerson. Trezeşte-te, Mike!
Nici un răspuns. Genele lui Mike i se odihneau pe obraji. Părul îi era uşor răvăşit şi îi căzuse pe frunte şi Ben se gîndi că, în prima lumină delicată a zilei, tînărul părea mai mult decît chipeş; era frumos ca o statuie grecească. Obrajii îi erau îmbujoraţi iar trupul nu avea deloc paloarea cadaverică de care amintise mai devreme Matt - pielea lut părea foarte sănătoasă.
― Sigur că respiră, spuse pe un ton puţin nerăbdător. Doarme foarte adînc, atîta tot. Mike...
Întinse o mînă şi îl scutură uşor pe Ryerson. Braţul stîng al lui Mike, aşezat pe piept, căzu moale peste marginea patului, iar degetele loviră podeaua cu un sunet ca o bătaie în uşă.
Matt se apropie şi ridică braţul fără viaţă. Apăsă degetul arătător pe încheietura mîinii.
― Nu se simte pulsul.
Vru să-i dea drumul, însă, amintindu-şi zgomotul înspăimîntător pe care îl făcuseră mai devreme degetele, îl potrivi peste pieptul lui Ryerson. Alunecă din nou; îl puse mai bine la loc, strîmbîndu-se.
Lui Ben nu-i venea să creadă. Dormea, asta trebuia să fie. Culoarea sănătoasă, supleţea evidentă a muşchilor, buzele întredeschise, de parcă ar fi respirat... irealitatea îl învălui. Îsi puse mîna pe umărul lui Ryerson şi îi simţi pielea rece.
Îsi umezi degetul şi îl ţinu in faţa buzelor întredeschise. Nimic. Nici o adiere.
El şi Mart se priviră lung.
― Semnele de pe gît? întrebă Matt.
Ben întoarse uşor falca lui Ryerson, pînă cînd obrazul îi atinse perna. Mişcarea aceasta făcu iarăşi ca braţul lui Mike să cadă şi degetele-i loviră din nou podeaua.
Pe gîtul lui Mike Ryerson nu era nici un semn.

4

Se aflau din nou la masa din bucătărie. Era 5,35 dimineaţa. Se auzeau mugetele vacilor lui Griffen, în timp ce erau duse la păşunea din est, la poalele dealului şi în spatele cortinei de arbuşti şi tufe care se ascundea privirii rîul Taggart Stream.
― Folclorul spune că semnele dispar, zise Matt pe neaşteptate. Cînd victima moare, semnele dispar.
― Ştiu, răspunse Ben. Îşi amintea acest amănunt atît din Dracula lui Stoker, cît şi din filmele cu Christopher Lee.
― Trebuie să-i înfigem un par din lemn de frasin în inimă.
― Ar fi bine să te mai gîndeşti, spuse Ben şi sorbi din cafea. Ar fi al naibii de greu să explici gestul ăsta procurorului. În cel mai fericit caz, te-ar băga la închisoare pentru că ai pîngărit un cadavru. Mai probabil însă e că te-ar închide definitiv, la glumeţi.
― Crezi că sînt nebun? şopti Matt.
Fără umbră de ezitare, Ben răspunse:
― Nu.
― Crezi ce ţi-am spus despre semne?
― Nu ştiu. Mi se pare că trebuie să te cred. De ce m-ai minţi? Nu văd ce ai cîştiga dintr-o asemenea minciună. Cred că ai minţi numai dacă tu l-ai fi omorît.
― Poate că asta am şi făcut, spuse Matt, observîndu-l atent.
― Sînt trei lucruri care te contrazic. În primul rînd ce mobil ai fi avut? Iartă-mă, Matt, dar eşti prea bătrîn pentru mobilele clasice ca gelozia şi banii. În ai doilea rînd, cum ai făcut-o? Dacă ai folosit otravă, s-a stins fără chinuri şi asta nu se poate. Pare destul de liniştit. Şi asta elimină posibilitatea folosirii otrăvurilor obişnuite.
― Şi al treilea motiv?
― Nici un criminal cu mintea întreagă nu ar născoci o poveste ca a ta ca să-şi acopere crima. E mult prea fantastică.
― Revenim mereu la sănătatea mea mentală, spuse Matt. Oftă. Ştiam că aşa o să se întîmple.
― Eu nu cred că eşti nebun, spuse Ben, accentuînd uşor primul cuvînt. Îmi pari suficient de coerent şi raţional.
― Dar tu nu eşti doctor, nu? întrebă Matt. Iar nebunii sînt uneori uimitor de capabili să se prefacă normali.
Ben fu obligat să-i dea dreptate.
― Şi atunci ce facem?
― Urmăm tradiţia.
― Nu. Nu ne putem permite aşa ceva, pentru că la etaj este un om mort şi în curînd va trebui să dai explicaţii în legătură cu el. Şeriful va vrea să ştie ce s-a întîmplat şi la fel va dori şi medicul legist şi şeful poliţiei din district. Matt, nu este posibil ca Mike Ryerson să fi fost infectat cu un virus, să fi fost bolnav toată săptămîna şi să se fi întîmplat doar să moară la tine în casă?
Pentru prima oară de cînd coborîseră la parter, Matt dădu semne de nelinişte.
― Ţi-am spus ce mi-a zis, Ben! I-am văzut semnele de pe gît! Şi l-am auzit invitînd pe cineva să intre în casă! Apoi am auzit... o, Doamne, am auzit rîsul acela!
Privirea îi deveni din nou goală.
― În regulă, spuse Ben.
Se ridică şi se duse la fereastră, încercînd să-şi ordoneze gîndurile. Nu era bine. Aşa cum îi spusese lui Susan, lucrurile păreau a ieşi de sub control.
Privea spre Casa lui Marsten.
― Matt, ştii ce o să se întîmple dacă sufli o vorbă din ce mi-ai spus mie?
Matt nu răspunse.
― Oamenii vor începe să-şi facă semne în spatele tău cînd treci pe stradă. Copiii îşi vor pune dinţii de vampir pe care îi poartă de Halloween cînd te vor vedea şi-ţi vor sări înainte şi vor striga Bau cînd vei trece pe lîngă casa lor. Cineva va inventa chiar şi o poezioară ca Unu, doi, trei, îţi sug sîngele dacă vrei. Elevii de liceu vor învăţa poezioara şi o vei auzi pe holurile şcolii. Colegii tăi vor începe să-ţi arunce priviri ciudate. S-ar putea să primeşti şi telefoane anonime de la oameni care vor pretinde că sînt Danny Glick sau Mike Ryerson. Viaţa ta se va transforma într-un coşmar. Te vor alunga din oraş în mai puţin de şase luni.
― Nu vor face aşa ceva. Mă cunosc.
Ben reveni de la fereastră.
― Ce cunosc ei? Un răţoi bătrîn şi nostim care locuieşte singur pe Taggart Stream Road. Chiar faptul că nu eşti căsătorit îi poate face să creadă că îţi lipseşte o doagă. Şi cum te pot eu susţine? Am văzut cadavrul, nimic mai mult. Şi chiar dacă altfel ar sta lucrurile, eu sînt un intrus aici, aşa vor spune. Vor ajunge chiar să răspîndească zvonul că sîntem o pereche de homosexuali şi că asta este distracţia noastră preferată.
Matt îl privea concentrat, groaza punînd încet stăpînire pe trăsăturile lui.
― O singură vorbă, Matt. Atîta doar trebuie ca să isprăveşti cu 'salem's Lot.
― Deci nu putem face nimic.
― Ba da, putem. Ai o teorie despre cine - sau ce - l-a ucis pe Mike Ryerson. Teoria aceasta este uşor de demonstrat sau de infirmat, aşa cred. Sînt într-o dilemă îngrozitoare. Nu pot crede că eşti nebun, însă nici nu pot crede că Danny Glick a înviat din morţi şi i-a supt sîngele lui Mike Ryerson timp de o săptămînă pînă cînd l-a omorît. Însă am de gînd să-ţi încerc teoria. Şi tu trebuie să mă ajuţi.
― Cum?
― Cheamă-ţi doctorul, Cody ai zis că se numeşte? Apoi cheamă-l pe Parkins Gillespie. Lasă mecanismul să se pună în mişcare. Povesteşte totul de parcă nu ai fi auzit nimic în timpul nopţii. Ai fost la barul lui Dell şi ai vorbit cu Mike. Ţi-a spus că se simte rău de duminica trecută. L-ai invitat acasă la tine. Ai intrat în camera lui să vezi cum se simte pe la ora trei şi jumătate în dimineaţa asta, nu l-ai putut trezi şi m-ai chemat pe mine.
― Asta-i tot?
― Asta e. Cînd vorbeşti cu Cody, nici măcar să nu-i spui că e mort.
― Nu e mort...
― Isuse, dar ştim oare noi că este? explodă Ben. I-ai luat pulsul dar nu l-ai putut găsi; am încercat să văd dacă respiră şi nu am reuşit să aflu. Dacă ar fi să mă bage în mormînt numai pe motivele astea, ar trebui să-mi iau mîncare de acasă. Mai ales dacă par atît de viu ca el.
― Chestia asta te nelinişteşte la fel de mult ca şi pe mine, nu-i aşa?
― Da, mă nelinişteşte, recunoscu Ben. Arată ca o figură din muzeul statuilor de ceară, fir-ar să fie.
― Bine, spuse Matt. Ai dreptate... atîta cîtă dreptate poate avea cineva într-o poveste ca asta. Cred că ţi-am părut puţin cam exagerat.
Ben începu să nege, însă Matt îl făcu să tacă cu un gest al mîinii.
― Dar dacă... să presupunem doar... că prima mea suspiciune este corectă? Ai dori să existe în străfundurile minţii tale cea mai îndepărtată posibilitate? Posibilitatea ca Mike să... să se întoarcă?
― Cum ţi-am spus, teoria aceasta este uşor de demonstrat sau de infirmat. Însă nu asta mă frămîntă acum.
― Dar ce?
― O clipă. Să le luăm pe rînd. Demonstrarea sau infirmarea ei nu trebuie să fie nimic mai mult decît un exerciţiu de logică -eliminăm ipotezele una cîte una. Prima ipoteză: Mike a murit din cauza unei boli - un virus sau altceva. Cum confirmi asta, sau cum o elimini? Matt ridică din umeri:
― Prin examen medical, cred.
― Exact. Şi aceeaşi metodă se aplică şi dacă vrem să confirmăm sau să infirmăm implicarea unei mîini criminale. Dacă cineva l-a otrăvit sau l-a împuşcat sau i-a dat să mănînce o fondantă cu sîrme în ea...
― Au existat cazuri cînd crima nu a fost descoperită.
― Sigur că au existat. Însă eu pariez pe medicul legist.
― Şi dacă verdictul medicului va fi „cauză necunoscută"?
― Atunci, spuse Ben cu hotărîre, vom merge la cimitir după ce va fi înmormîntat să vedem dacă iese din mormînt. Dacă iese - ceea ce eu nu pot concepe - vom şti. Dacă nu, ne vom confrunta cu problema care mă frămîntă acum.
― Problema sănătăţii mele mentale, şopti Matt. Ben, jur pe numele mamei mele că semnele erau acolo, că am auzit cum se deschide fereastra, că...
― Te cred, spuse Ben încet.
Matt se opri. Expresia lui era cea a unui om care şi-a adunat tot curajul în faţa unui cataclism care nu s-a mai petrecut.
― Mă crezi? spuse nesigur.
― Să reformulez: refuz să cred că eşti nebun sau că ai avut o halucinaţie. Am avut şi eu o experienţă odinioară... o experienţă care are legătură cu casa aia blestemată de pe deal... şi asta mă face să fiu extrem de înţelegător cu oamenii ale căror poveşti par teribil de nebuneşti în lumina gîndului raţional. O să-ţi spun într-o zi ce s-a întîmplat.
― De ce nu-mi spui acum?
― Nu avem timp. Trebuie să dai telefoanele. Şi eu mai am o întrebare. Gîndeste-te bine. Ai vreun duşman?
― Nimeni care să mă urască într-atît.
― Un fost elev, poate? Unul care îţi poartă pică?
Matt, care ştia exact în ce măsură reuşea să influenţeze vieţile elevilor săi, rîse politicos.
― Bine, spuse Ben. Te cred pe cuvînt.
Clătină din cap.
― Nu-mi place. Mai întîi cîinele ăla înfipt în poarta cimitirului. Apoi dispare Ralphie Glick, moare fratele lui, şi Mike Ryerson. Poate că există o legătură între toate astea. Însă ce spui tu... nu pot să cred.
― Să-l sun pe Cody acasă, zise Matt şi se ridică. Şi Parkins trebuie să fie tot acasă.
― Sună şi la şcoală şi spune că eşti bolnav.
― Bine. - Rîsul lui Matt era lipsit de vigoare. - Asta este prima zi cînd lipsesc în trei ani. O sărbătoare pentru elevi.
Se duse în salonaş şi începu să dea telefoane, aşteptînd ca sunetul telefonului să-i smulgă pe ceilalţi din somn. Pare-se că soţia lui Cody îl puse să sune la spitalul din Cumberland, căci formă un alt număr, îl ceru pe doctor şi, după cîteva clipe de aşteptare, începu să-şi spună povestea.
Închise şi strigă înspre bucătărie:
― Jimmy ajunge într-o oră.
― Bine, spuse Ben. Mă duc sus.
― Să nu atingi nimic.
― Nu.
Cînd a ajuns la etaj l-a auzit pe Matt stînd de vorbă cu Parkins Gillespie, răspunzîndu-i la întrebări. Cuvintele se topiră într-un murmur de fundal în timp ce înainta pe coridor.
Îl copleşi din nou senzaţia terorii, pe jumătate amintită, pe jumătate închipuită, atunci cînd privi atent usa de la camera de oaspeţi. Cu ochii minţii se vedea înaintind, deschizînd-o. Camera pare mai mare, văzută din perspectiva unui copil. Cadavrul este în aceeaşi poziţie în care l-au lăsat, cu braţul sting atîrnînd pe podea, cu obrazul stîng lipit de faţa de pernă pe care se mai desluşesc încă dungile de la călcat. Ochii se deschid brusc şi scapără cu un soi de triumf animalic, inexpresiv. Uşa i se trînteşte în spate. Braţul stîng se ridică, degetele sînt transformate în gheare, iar buzele se strîmbă într-un rînjet şiret, descoperind incisivi uimitor de lungi şi ascuţiţi...
Înainta şi împinse uşa cu degetele strînse. Balamalele scîrţîiră încetişor.
Cadavrul era asa cum l-au lăsat, cu braţul stîng căzut, cu obrazul stîng lipit de faţa de pernă...
― Vine Parkins, spuse Matt în spatele lui şi pe buzele lui Ben se formă un urlet de groază.

5

Ben se gîndea cît de potrivită fusese expresia pe care a folosit-o: Lasă mecanismul să se pună în mişcare. Era, într-adevăr asemănător unui mecanism - unul din dispozitivele acelea nemţeşti extrem de minuţioase, construite din rotiţe de ceas şi curele de transmisie; figurine care se mişcă într-un dans complicat.
Primul sosi Parkins Gillespie. Mai avea încă urdori la ochi. Le spuse că îl anunţase pe şeful districtului.
― N-o să vină personal, ticălosul ăla, spuse Parkins înfigîndu-şi un Pall Mall în colţul gurii sale ridate, însă o să trimită un ajutor şi pe încă unul care să strîngă probele. Aţi atins cadavrul?
― I-a căzut braţul, spuse Ben. Am încercat să îl punem la loc, însă nu am putut.
Parkins îl cercetă din cap pînă în picioare şi nu zise nimic. Ben îşi aminti zgomotul înfiorător făcut de degetele lui Mike pe duşumeaua camerei lui Matt şi simţi cum un hohot dezgustător de rîs i se adună în abdomen. Înghiţi, încercînd să-l păstreze acolo.
Matt îi conduse la etaj şi Parkins ocoli de cîteva ori cadavrul.
― Auziţi, sînteţi siguri că-i mort? întrebă în cele din urmă. Aţi încercat să-l treziţi?
James Cody, doctor în medicină, sosi la scurt timp după aceea, proaspăt şi odihnit după ce asistase la o naştere în Cumberland. După ce făcură schimb de amabilităţi (,,'mi pare bine că te văd", spuse Parkins Gillespie şi-şi aprinse o altă ţigară), Matt îi conduse din nou la etaj. Dacă am cînta la cîte un instrument, gîndi Ben, l-am conduce cu pompă pe drumul fără întoarcere pe bietul om. Simţi cum isteria îşi adună iar hohotele de rîs în gîtul lui.
Cody trase cearşaful şi se încruntă o clipă, privind cadavrul. Cu un calm care îl uimi pe Ben, Matt Burke spuse:
― Mi-a amintit ce mi-ai spus despre Danny Glick, Jimmy.
― Aceea a fost o conversaţie particulară, domnule Burke, spuse Jimmy cu blîndeţe. Dacă află părinţii lui Danny ce aţi spus, mă pot da în judecată.
― Şi ar cîştiga?
― Nu, probabil că nu, spuse Jimmy şi oftă.
― Ce chestie e asta cu pustiu' lu’ Glick? se încruntă Parkins.
― Nimic, se grăbi Jimmy. Nici o legătură.
Îşi folosi stetoscopul, mormăi ceva, ridică o pleoapă şi lumină cu o lanternă mică ochiul sticlos de dedesubt. Observînd cum pupila se contractează, Ben exclamă:
― Cristoase!
― Ce spuneţi, interesant reflex, nu? zise Jimmy.
Lăsă pleoapa să cadă la loc şi aceasta se închise cu încetineală grotescă, de parcă cadavrul le-ar fi făcut cu ochiul.
― David Prine, de la institutul Johns Hopkins, spune că există cazuri în care pupilele se pot contracta chiar şi nouă ore după moarte.
― Face pe inteligentul acum, se îmbufna Matt. Şi la orele mele de compuneri nu era în stare să ia mai mult de şase.
― Asta pentru că nu ne puneai să scriem despre disecţii, bătrîn ursuz, rosti Jimmy şi scoase un ciocan mic.
Drăguţ, se gîndi Ben. Îşi ţine firea chiar şi atunci cînd pacientul este puţin mort. Hohotele întunecate de rîs se învălmăşiră din nou înlăuntru-i.
― Mort? întrebă Parkins şi scutură scrumul într-o vază goală. Matt se strîmbă.
― O, da, e mort, îl lămuri Jimmy.
Se ridică, trase cearşaful de pe picioarele lui Ryerson şi îl lovi uşor în genunchiul drept. Degetele de la picioare erau inerte. Ben observă că Mike  Ryerson avea bătături galbene pe tălpi, pe călcîi şi pe căpută. Îi veni în minte poezia lui Wallace
Stevens despre femeia moartă: -„Fie acesta epilogul aparenţelor", cită el greşit. „Unicul împărat este împăratul îngheţatei".
Matt îi aruncă o privire pătrunzătoare şi o clipă păru pe sunetul de a-şi pierde stăpînirea de sine.
― Ce-i asta? se interesă Parkins.
― O poezie, răspunse Matt. O poezie despre moarte.
― Mie mi se pare mai degrabă un banc sec, spuse Parkins şi îsi scutură din nou scrumul în vază.

6

― Ne cunoaştem? întrebă Jimmy uitîndu-se Ia Ben. -V-am văzut în treacăt, spuse Matt. Jimmy Cody, vraciul local, ţi-l prezint pe Ben Mears, scribul local. Şi viceversa, -întotdeauna a ştiut să se joace cu vorbele, se amuză
Jimmy. Aşa şi-a făcut averea.
Îşi strînseră mîinile pe deasupra cadavrului.
― Ajutaţi-mă să-l întorc, domnule Mears.
Îngreţoşat, Ben îl ajută să întoarcă trupul lui Ryerson pe burtă. Carnea era rece, dar nu foarte flexibilă încă. Jimmy privi cu atenţie spatele, apoi trase chiloţii în jos.
― De ce faci asta? îl întrebă Parkins.
― Încerc să stabilesc ora morţii după lividitatea pielii, îl lămuri Jimmy. Ca orice lichid, sîngele tinde să se lase la fund atunci cînd inima încetează să-l mai pompeze.
― Aha, am văzut ceva asemănător în reclame la televizor. Da' asta nu-i treaba medicului legist?
― Ştii că o să-l trimită pe Norbert, spuse Jimmy. Iar Brent Norbe'rt n-a refuzat niciodată puţin ajutor venit din partea prietenilor.
― Brent Norbert nu-i în stare să-şi găsească curu' cu ambele mîini plus o lanternă, medita Parkins şi-şi aruncă chiştocul pe fereastra deschisă.
—Ti-a căzut oblonul de la geamu' ăsta, Matt. L-am văzut pe iarbă jos cînd am venit.
― Da?, Matt îşi controla vocea.
― Mda.
Cody îşi scosese termometrul din trusă şi acum îl introducea în anusul lui Ryerson. Îşi puse ceasul pe cearşaful apretat, unde străluci în lumina puternică a soarelui. Era şapte şi un sfert.
― Mă duc jos, spuse Matt cu voce sugrumată.
― Puteţi să coborîţi toţi, zise Jimmy. Eu o să mai întîrzii puţin. Pui de cafea, domnule Burke?
― Sigur.
Coborîră împreună şi Ben închise uşa. Nu va putea uita multă vreme ultima imagine: camera luminoasă, scăldată de razele scoarelui, cearşaful curat dat la o parte, ceasul de aur trimiţînd săgeţi strălucitoare de lumină pe tapet şi Cody însuşi, cu ciuful lui de păr roşcat, aşezat lîngă cadavru, ca o gravură în argint.
Matt tocmai pusese cafeaua pe foc cînd Brenton Norbert, ajutorul medicului legist, sosi într-un Dodge cenuşiu şi hodorogit. Intră în casă întovărăşit de un individ care căra un aparat mare de fotografiat.
― Unde e? întrebă Norbert.
Gillespie arătă cu degetul înspre scări:
― Jim Cody e acolo:
― Bravo, spuse Norbert. Şi l-aţi lăsat singur? Probabil că a făcut deja în pantaloni de frică.
Urcă cu fotograful la etaj.
Parkins Gillespie îşi puse atîta frişca în cafea că i se revărsă în farfurioară. Încercă temperatura lichidului cu degetul, şi-l şterse apoi de pantaloni, îşi aprinse un alt Pall Mall şi zise:
― Cum de-ai intrat în încurcătura asta, domnule Mears?
Şi astfel, Ben şi Matt îşi începură micul spectacol şi nimic din ceea ce povestiră nu era chiar minciună, însă omiseră suficient ca să se simtă legaţi prin lanţul fragil al conspiraţiei şi suficient ca să-l facă pe Ben să se întrebe tulburat dacă nu cumva tocmai devenise complice într-un caz de obstrucţionare inofensivă a justiţiei, sau într-un caz mult mai gras, mult mai tenebros. Îşi aminti cum îi spusese Matt că s-a gîndit să îl cheme pe el şi nu pe altcineva, deoarece era singura persoană din 'salem's Lot care ar fi fost în stare să asculte o poveste atît de fantastică. Indiferent ce probleme de sănătate mentală avea Matt, gîndi Ben, se pricepea al naibii de bine să descifreze firea omului. Şi gîndul acesta îl făcu să se simtă şi mai neliniştit.

7

Pe la nouă şi jumătate se termină totul.
Camioneta lui Cari Foreman sosise şi ii ridicase pe Mike Ryerson şi acum vestea morţii lui părăsise casa şi devenise proprietatea oraşului. Jimmy Cody se înapoiase la cabinetul lui; Norbert şi fotograful plecaseră înapoi la Portland să stea de vorbă cu medicul legist al districtului.
Cu ţigara atîrnîndu-i între buze, Parkins Gillespie se opri o secundă pe terasa din faţa casei şi urmări cum dricul se rostogoleşte greoi pe strada în pantă.
― Pun pariu că niciodată cînd a condus camionul ăsta Mike nu s-a gîndit că o să fie pasager în el aşa de curînd.
Se întoarse înspre Ben:
― Nu pleci încă din Lot, nu? Aş vrea să depui mărturie, dacă vrei.
― Nu, nu plec.
Ochii de un albastru spălăcit ai şerifului îl măsurară atenţi:
― Te-am verificat la biroul federal şi la poliţia statului Maine din Augusta, zise. N-ai cazier.
― Mă bucur să aflu asta, răspunse Ben pe un ton neutru.
― Se zice că umbli cu fata lu’ Bill Norton.
― Vinovat; spuse Ben.
― E o fată bună, îl avertiză Parkins fără să mai zîmbească.
Dricul nu se mai vedea acum; pînă şi zumzetul motorului se auzea din ce în ce mai îndepărtat pînă ce se stinse cu totul.
― Cred că în căzu' ăsta nu se prea mai vede cu Floyd Tibbits.
― N-ai nici un raport de scris, Park? interveni cu blîndeţe Matt.
Oftă şi aruncă chiştocul:
― Sigur că am. In două exemplare, în , trei exemplare, ordonate, curate, neşifonate. In ultimele săptămîni slujba asta mi-a dat mai multă bătaie de cap decît o căţea cu păduchi. Poate că vechitura aia de casă a lui Marsten e blestemată.
Pe feţele lui Ben şi Matt nu se putea citi nimic.
― Eh, mă duc acum.
Îşi sumese pantalonii şi se îndreptă spre maşină. Deschise portiera şi se întoarse:
― Nu-mi ascundeţi nimic, sper?
― Parkins, spuse Matt, nu avem ce să-ţi ascundem. E mort.
Îi privi lung o clipă, cu ochii cei spălăciţi deveniţi pătrunzători şi strălucitori sub sprîncenele ridicate şi apoi oftă:
― Aşa cred. Da' e al dracu' de ciudat. Cîinele, puştiul lu’ Glick, apoi ălălalt puşti a lu’ Glick, acu' Mike. Mai multe cazuri decît vezi într-un an într-un oraş pişecios ca ăsta. Bunică-mea zicea că toate chestiile nasoale vin cîte trei, nu cîte patru.
Se urcă în maşină, porni motorul şi ieşi din alee. Cîteva clipe mai tîrziu dispărea după coama dealului cu un claxon de rămas bun.
Matt oftă din rărunchi:
― S-a sfirşit.
― Da, îl aprobă Ben. Sînt frînt. Tu nu eşti?
― Sînt, dar mă simt... aiurea. Cunoşti sensul pe care îl dau copiii cuvîntului?
― Da.
― Mai au încă unul: picat din lună. De parcă ai veni din alte lumi şi pari nebun dacă te comporţi normal.
 Se frecă la ochi.
― Dumnezeule, trebuie că te gîndeşti că am înnebunit de-a binelea. Toată chestia asta sună ca aiurările unui dement la lumina zilei, nu?
― Da şi nu, răspunse Ben şi puse mîna pe umărul lui Matt, încercînd să-i dea încredere. Ştii, Gillespie are dreptate. Se petrece ceva. Şi sînt tot mai convins că povestea are legătură cu Casa lui Marsten. În afară de mine, cei de acolo sînt singurii nou veniţi în oraş. Şi ştiu că eu nu am făcut nimic. Mai vrei să mergem diseara la ei? Să le urăm bun venit?
― Dacă vrei.
― Vreau. Du-te şi încearcă să dormi. O să vorbesc cu Susan şi venim să te luăm mai pe seară.
― Bine.
Făcu o pauză.
― Mai e ceva. Mă tot gîndesc la' asta de cînd ai vorbit despre autopsie.
― Ce este?
― Rîsul pe care l-am auzit - sau mi s-a părut că-l aud - era un rîs de copil. Oribil şi neîndurător, şi cu toate acestea aparţinea unui copil. Dacă ne gîndim la povestea pe care mi-a spus-o Mike, nu te duce cu gîndul la Danny Glick?
― Sigur că da.
― Ştii în ce constă procedeul de îmbălsămare?
― Nu foarte exact. Se scoate sîngele dintr-un cadavru şi este înlocuit cu un alt lichid. Pe vremuri se folosea formaldehida, dar sînt sigur că acum există metode mai sofisticate. Şi cadavrul este golit de intestine.
― Mă întreb dacă aşa au procedat şi cu Danny, spuse Matt, privindu-l cu intensitate.
― Îl cunoşti suficient de bine pe Carl Foreman ca să ai încredere în el şi să-l întrebi asta?
― - Da, cred că pot s-o fac.
― Atunci fa-o.
― Bine.
Se mai uitară unul la celălalt cîteva clipe, iar privirile lor erau prietenoase, însă greu de definit; în cea a lui Matt se simţea sfidarea plină de nelinişte a unui om raţional care a fost obligat să rostească vorbe lipsite de logică; iar ochii lui Ben oglindeau o spaimă nedefinită în faţa unor forte pe care nu le putea înţelege suficient pentru a le explica.

8

Cînd ajunse acasă o găsi pe Eya Miller călcînd şi urmărind un concurs la televizor. Miza era de obicei de 45 de dolari şi prezentatorul alegea numere de telefon dintr-un vas uriaş de sticlă.
― Am aflat, spuse ea cînd Ben deschise frigiderul şi scoase o sticlă de Coca. Îngrozitor. Bietul Mike.
― Da, e păcat.
Scoase crucifixul din buzunarul de la piept.
― Ştiu ce s-a...
― Încă nu, spuse Ben. Sînt foarte obosit, doamnă Miller. Cred că o să mă culc puţin.
― Sigur că asta trebuie să faceţi. E prea cald în camerele de sus la prînz chiar şi în anotimpul ăsta. Mergeţi într-una din camerele de la parter, dacă doriţi. Am schimbat aşter-nuturile.
― Nu, e în regulă. M-am obişnuit cu felul în care scîrţîie patul meu.
― Da, aşa se întîmplă, spuse ea indiferentă. Care a fost motivul pentru care a vrut domaul Burke să-i duceţi crucifixul lui Ralph?
Pus în încurcătură, Ben se opri pe drumul spre casă.
― Cred că s-a gîndit că Mike Ryerson era catolic.
Eva puse o cămaşă nouă pe scîndura de călcat.
― Ar fi trebuit să ştie că nu-i aşa. Doar i-a fost profesor lui Mike. Toţi ai lui erau luterani.
Ben nu ştiu ce să răspundă. Urcă în cameră, îşi scoase hainele şi se întinse în pat. Căzu imediat într-un somn âdînc. Nu visă nimic.

9

Cînd se trezi era patru şi un sfert. Trupul îi era scăldat în sudoare şi se dezvelise în timpul somnului. Dar îşi simţea capul limpede. Evenimentele de dimineaţă păreau acum îndepărtate şi neclare iar închipuirile lui Mart Burke îşi pierduseră caracterul imperativ. În seara aceasta trebuia numai să i le scoată din cap, dacă putea.

10

Se hotărî să o sune pe Susan de la cofetăria lui Spencer şi sa o cheme acolo. Apoi se putea duce în parc, unde el îi va istorisi totul de la un capăt la celălalt. Va afla ce gîndeşte ea cînd se vor duce la Mart, unde va asculta şi versiunea acestuia şi îşi va putea contura concluziile. Apoi vor porni toţi trei spre Casa lui Marsten. Gîndul îi stîrni valuri de teamă în abdomen.
Atît de adîncit în gînduri era, încît nu observă că era cineva în maşina lui, pînă cînd nu deschise portiera şi silueta înaltă dinăuntru se arcui înspre el: Preţ de o clipă a fost mult prea uluit ca să dea comenzile necesare trupului; mintea-i era preocupată să recunoască personajul pe care îl confundase în prima clipă cu o sperietoare de ciori însufleţită. Soarele ce cobora înspre apus lumina fiecare trăsătură a neaşteptatului musafir cu o precizie nemiloasă: pălăria veche din pîslă trasă peste urechi; ochelari opaci de soare; trenciul obosit cu gulerul ridicat; mănuşile grosolane de muncă din cauciuc verde din mîini.
― Cine... fu tot ce apucă Ben să spună.
Silueta se repezi. Pumnii izbiră. Un miros galben şi vechi, pe care Ben îl recunoscu a fi cel de naftalină, plutea în jurul ei. Ii auzea respiraţia sacadată şi şuierătoare.
― Tu eşti ticălosul care mi-a furat iubita, spuse Floyd Tibbits cu o voce care împrumutase dulceaţa pietrelor de moară. O să te omor.
Şi, în timp ce Ben încerca să introducă datele în computerul minţii, Floyd Tibbits se aruncă asupra lui.

CAPITOLUL NOUA
SUSAN (II)

1

Puţin după ora trei în după-amiaza acelei zile, Susan ajunse acasă de la Portland cu trei sacoşe foşnitoare-de hîrtie de la magazinul universal. Îşi vînduse două tablouri pentru suma frumuşică de optzeci de dolari şi îşi permisese o mică nebunie. Două fuste şi un sacou.
― Suze? strigă mama ei. Tu eşti?
― Am venit. Mi-am luat...
― Vino încoace, Susan. Vreau să stau de vorbă cu tine. Recunoscu imediat tonul, deşi nu îl mai auzise folosit cu gradul acesta de intensitate din vremea cînd era elevă, cînd discuţiile în contradictoriu despre băieţi şi lungimea fustelor îi făceau amare toate zilele.
Lăsă sacoşele jos şi intră în camera de zi. Mama ei devenise din ce în ce mai reticentă în privinţa subiectului Ben Mears şi Susan bănuia că acum îi va aduce la cunoştinţă Hotărîrea Finală.
Mama ei tricota în balansoar lîngă fereastra boltită. Televizorul era închis. Semnele acestea combinate erau de rău augur.
― Cred că n-ai auzit ultima veste, spuse doamna Norton.
Andrelele se mişcau cu repeziciune, transformînd firul verde . Închis în rînduri ordonate de tricot. Un fular pentru iarnă.
― Ai plecat prea devreme azi dimineaţă.
― Ultima veste?
― Mike Ryerson a murit azi-noapte acasă la Matt Burke. Şi cine crezi că l-a vegheat pe patul de moarte, dacă nu prietenul tău scriitorul, domnul Ben Mears!
― Mike... Ben... ce s-a întîmplat?
Doamna Norton schiţă un zîmbet lugubru.
― M-a sunat Mabel astăzi pe la zece şi mi-a povestit. Domnul Burke spune că l-a întîlnit pe Mike la taverna lui Delbert Markey seara trecută - deşi nu pot înţelege ce caută un profesor în baruri - şi l-a dus la el acasă pentru că Mike nu arăta bine. A murit în cursul nopţii. Şi se pare că nimeni nu ştie exact ce căuta acolo domnul Mears!
― Se cunosc, spuse Susan absentă. De fapt Ben zice că se înţeleg chiar foarte bine... ce s-a întîmplat cu Mike, mamă?
Însă doamna Norton nu era de acord să lase discuţia să alunece pe altă pantă.
― Totuşi, şînt unii care cred că am avut parte de prea multe întîmplări neprevăzute în 'salem's Lot de cînd ne onorează domnul Mears cu prezenţa sa. Cam mult prea multe.
― Asta-i o tîmpenie! izbucni Susan exasperată. Spune-mi, ce s-a întîmplat cu...
― Nu au încă rezultatele, spuse doamna Norton. Răsuci ghemul şi scoase firul din el. Unii sînt de părere că a luat o boală de la băieţelul lui Glick. (
― Dacă-i aşa de ce nu s-au molipsit şi alţii? Părinţii lui, de exemplu?
― Unii tineri din ziua de azi au pretenţia că ştiu totul, remarcă doamna Norton în vînt. Andrelele sclipeau în sus şi în jos.
Susan se ridică.
― Cred că mă duc în oraş să văd dacă...
― Aşază-te la loc încă puţin, spuse doamna Norton. Mai am cîteva lucruri să-ţi spun.
Susan se aşeză din nou iar pe chip nu i se citea decît indiferenţă.
― Uneori tinerii nu ştiu tot ce trebuie să ştie, zise Ann Norton. În voce i se strecurase un ton prefăcut de mîngîiere de care Susan se îndoi de îndată.
― Despre ce vorbeşti, mamă?
― Ei bine, se pare că acum cîţiva ani domnul Ben Mears a avut un accident. Imediat după ce şi-a publicat a doua carte. Accident de motocicletă. Era beat. Soţia lui a murit.
Susan se ridică.
― Nu vreau să aud mai departe.
― Îţi spun toate astea pentru binele tău, spuse calmă doamna Norton.
― De unde ştii? întrebă Susan.
Nu mai simţea acum nici urmă din vechea furie neputincioasă şi nici dorinţa aprinsă de a fugi la ea în cameră să se ascundă de vocea aceea calmă, atotştiutoare, şi să plîngă. Se simţea indiferentă şi distantă, de parcă ar fi plutit în aer, undeva departe de casa aceasta.
― De la Mabel Werts, nu-i aşa?
― Nu contează. E adevărat.
― Sigur că este. Şi noi am cîştigat războiul din Vietnam şi Isus Cristos trece prin centrul oraşului într-o trăsurică în fiecare zi la prînz.
― Lui Mabel i s-a părut că îl ştie de undeva, spuse Ann Norton, şi a răsfoit colecţia ei de reviste ladă cu ladă...
― Revistele de scandal, vrei să zici? Alea care sînt specializate în astrologie şi accidente de maşini şi ţîţe de actriţe de mîna a douăzecea? O, da, într-adevăr, iată o sursă sigură şi informată!
Rîdea cu asprime.
― Nu este nevoie să rosteşti obscenităţi. Povestea era scrisă acolo negru pe alb. Femeia - soţia lui, dacă asta era - stătea în spate şi motocicleta a alunecat pe şosea şi s-au izbit de un camion. I-au făcut testul de alcoolemie pe loc, scrie în articole Chiar... pe... loc.
― Accentua adverbul de mod şi locuţiunea adverbială de timp lovind cu o andrea în braţul balansoarului.
― Şi atunci de ce nu e la închisoare?
― Tipii ăştia celebri au întotdeauna relaţii; spuse cu siguranţă netulburată. Pentru ei există modalităţi de a scăpa din orice necaz, dacă sînt suficient de bogaţi. Adu-ţi numai aminte din cîte belele au scăpat băieţii Kennedy.
― A fost vreun proces?
― Ţi-am spus că i-au făcut testul...
― Aşa ai spus, mamă. Dar era beat?
― Ţi-am spus că era beat!
Pete roşii începuseră să-i acopere obrajii.
― Nu-ţi fac testul de alcoolemie dacă eşti treaz! Nevasta lui a murit! Exact ca povestea lui Chappaquiddick! Exact la fel!
― Am de gînd să-mi iau o locuinţă în oraş, spuse Susan încet. Voiam să-ti spun asta. Trebuia să o fac mai de mult, mamă, pentru amîndouă. Am vorbit cu Babs Griffen şi mi-a zis că e liber un apartament drăguţ cu patru camere pe Sister's Lane...
― Oho, domnişoara e jignită! se adresă pereţilor doamna Norton. Cineva i-a mîzgălit tabloul cu domnul Ben - Mare Star .— Mears şi e atît de furioasă că îi vine să scuipe.
Cuvintele acestea fuseseră deosebit de eficiente cu cîţiva ani în urmă.
― Ce s-a întîmplat cu tine, mamă? o întrebă Susan disperată. Niciodată... nu te-ai înjosit într-atît.
Capul lui Arnn Norton se smuci înspre ea. Lucrul îi alunecă din poală cînd se ridică şi o apucă strînş pe Susan de umeri şi începu să o scuture.
― Ascultă-mă bine! N-o să-ţi permit să te înghesui în tufişuri ca o boarfă ordinară cu un homosexual care ţi-a umplut capul cu verzi şi uscate! Mă auzi?
Susan o plesni peste faţă.
Ann Norton clipi de cîteva ori şi apoi ochii i se deschiseră largi, nevertindu-i să creadă ce se întîmplase. Şocate, se priviră tăcute o clipă. Un geamăt abia şoptit învie şi muri în gîtul lui Susan.
― Mă duc la mine în cameră, spuse. Voi pleca pînă marţi, cel tîrziu.
― A venit Floyd, zise doamna Norton.
Chipul îi era încă împietrit din cauza loviturii. Degetele fiicei sale îşi lăsaseră amprente roşii pe obraz, ca nişte semne de exclamare.
― Am terminat cu Floyd, spuse Susan pe un ton sec. Obişnuieşte-te cu ideea asta. Şi spune-i la telefon şi prietenei tale, zgripţuroaica de Mabel, toată povestea. Chiar, de ce n-o faci? Poate că atunci o să înţelegi în sfîrşit că e adevărat.
― Floyd te iubeşte, Susan. Toate astea îl... distrug. Nu s-a mai putut stăpîni şi mi-a povestit totul. Şi-a deschis inima în faţa mea.
Amintirea îi făcu ochii să strălucească.
― La sfîrşit şi-a pierdut cumpătul şi a plîns ca un copilaş.
Susan se gîndi că toată demonstraţia asta sentimentală nu semăna deloc cu temperamentul lui Floyd. Se întrebă dacă nu cumva mama ei inventase toată povestea, însă citi în ochii ei că era adevărată.
― Şi asta vrei pentru mine, mamă, un copilaş care plînge? Sau pur şi simplu te-ai îndrăgostit de ideea că ai putea avea nişte nepoţei blonzi? Bănuiesc că îţi încurc socotelile - nu simţi că ţi-ai făcut datoria pînă ce nu mă vezi măritată şi la casa mea cu un om bun pe care să-l poţi ţine sub papuc. La casa mea cu unul care să mă lase gravidă şi să mă transforme fuguţa într-o gospodină grasă. Asta e intenţia ta, nu? Nu te interesează şi ce vreau eu de la viaţă?
― Susan, tu nu ştii ce vrei.
Rosti cuvintele cu o siguranţă atît de absolută, atît de convinsă, încît, o clipă, Susan fu tentată să o creadă. În faţa ochilor i se înfăţişă un tablou care o reprezenta pe ea şi pe mama ei, asa cum stăteau acum, mama ei lîngă balansoar iar ea lîngă uşă; doar că erau legate printr-o funie împletită din fire verzi, funie ce se deşirase şi slăbise de pe urma nenumăratelor smucituri neliniştite. În tablou mama ei se transformă într-un pescar bătrîn şi zdrenţuit, cu pălăria abia desluşită sub cantitatea de rahat de muşte şi de păsări. Şi pescarul încearcă cu disperare să prindă în undiţă un păstrăv sclipitor, cu etichetă la gît. Încearcă să îl prindă şi să-l azvîrle în coşul din nuiele. Dar ce are de gînd să facă cu el? Să îl pună în acvariu? Să-l mănînce?
― Nu, mamă. Ştiu exact ce vreau. Îl vreau pe Ben Mears.
Se întoarse şi începu să urce scările.
Mama ei alergă după ea şi îi strigă cu o voce spartă:
― Nu poţi să pleci de acasă! Nu ai bani!
― Am o sută de dolari pe cec şi trei sute economii, răspunse cu calm Susan. Şi pot să mă angajez la magazinul lui Spencer. Domnul Labree mi-a oferit o slujbă acolo de cîteva ori.
― Nu vrea decît să-ţi ajungă sub fustă, spuse doamna Norton, însă vocea îi coborîse o octavă. Furia îi trecuse aproape de tot şi se simţea puţin înspăimîntată.
― N-are decît, zise Susan. O să port chiloţi cu mînecuţă.
― Iubito, nu te supăra. - Doamna Norton urcă două trepte. -Nu vreau decît ce e mai bine...
― Nu te mai obosi, mamă. Îmi pare rău că te-am lovit. Am făcut un lucru îngrozitor. Te iubesc. Dar mă mut de acasă. Trebuia să o fac de mult timp. Trebuie să înţelegi.
― Mai gîndeşte-te, spuse doamna Norton şi acum părerea de rău şi spaima se desluşeau clar în tonul ei. Tot nu cred că nu am dreptate. Am mai văzut la viaţa mea prefăcuţi ca Ben Mears ăsta. Nu vrea decît să...
― Nu. Ajunge.
Îi întoarse spatele.
Mama ei mai urcă o treaptă şi îi strigă:
― Cînd Floyd a plecat era într-o stare jalnică. A...
Însă uşa de la camera lui Susan se trînti, retezîndu-i vorbele.
Se întinse pe pat - pe care îl decorase nu cu mult timp în urmă cu jucării de cîrpă şi cu un pudel cu un radio în burtică -şi rămase acolo privind peretele şi încercînd să nu se gîndească la nimic. Pe pereţi erau cîteva afişe Sierra Club, însă pînă nu demult camera-îi fusese plină cu afişe decupate din Rolling Stone şi Creem şi Crawdaddy, cu fotografii ale idolilor săi -Jim Morrison şi John Lennon şi Dave van Ronk şi Chuck Berry. Fantomele acelor zile păreau acum a o înghesui din toate părţile, triste oa nişte buletine meteorologice ale minţii anunţînd vreme rea.
Aproape că putea vedea titlurile de-o şchioapă, imprimate pe hîrtie ieftină: PORNIŢI LA PLIMBARE SCRIITORUL TÎNAR ŞI SOŢIA SA AU FOST IMPLICAŢI ÎNTR-UN AŞA-ZIS ACCIDENT DE MOTOCICLETĂ. Restul fiind doar o înşiruire de insinuări meşteşugit aranjate. Poate că era şi o fotografie făcută la locul faptei de un fotograf local, mult prea sîngeroasă pentru a fi publicată în cotidianul local. Exact genul de fotografie care îi plăcea lui Mabel.
Cel mai rău lucru întîmplat era că fusese deja aruncată sămînţa îndoielii. O tîmpenie. Chiar crezi că a stat ascuns într-un frigider de laborator înainte să vină aici? Că a venit înfăşurat într-un celofan steril, ca un pahar din camerele de hotel? Ce tîmpenie. Şi totuşi îndoiala fusese semănată. Şi pentru asta simţea ceva mai mult decît ciuda din vremea adolescenţei faţă de mama sa - sentimentul acesta era întunecat şi se învecina cu ura.
Îşi opri revărsarea de gînduri - fără să le reducă la tăcere ci îndepărtîndu-le numai - şi îşi puse un braţ peste faţă şi se refugie într-un somn superficial şi agitat care fu întrerupt de sunetul strident al telefonului de la parter, şi apoi, mai strident încă, de vocea mamei sale care o strigă:
― Susan! La telefon!
Coborî şi văzu că ceasul arăta ora cinci şi jumătate. Soarele coborîse înspre apus. Doamna Norton era în bucătărie pregătind cina. Tatăl ei nu sosise încă acasă.
― Alo?
― Susan?
Vocea îi era cunoscută, însă nu reuşi să o indentifice imediat.
― Da, cine e?
― Eva Miller, Susan. Am o veste proastă.
― I s-a întîmplat ceva lui Ben?
Gura parcă îi rămăsese fără salivă. Mîna i se duse involuntar la gît. Doamna Norton o urmărea din uşa bucătăriei, cu o lingură în mînă.
― S-au bătut, Floyd Tibbits a apărut aici după-amiază...
― Floyd!
Doamna Norton tresări speriată la auzul tonului ei.
― ...şi eu i-am spus că domnul Mears doarme. Şi el a zis că nu face nimic, politicos ca întotdeauna, numai că era îmbrăcat foarte caraghios. L-am întrebat dacă se simte bine. Purta un trenci demodat şi o pălărie ciudată şi-şi ţinea mîinile în buzunare. Nu m-am gîndit să-i spun domnului Mears cînd s-a trezit. Era atîta agitaţie...
― Ce s-a întîmplat? ţipă aproape Susan.
― Ei, Floyd l-a stîlcit în bătaie, spuse Eva pe un ton nefericit. Chiar în parcarea mea. Sheldon Corson şi Ed Craig au ieşit şi l-au scos din mîinile lui.
― Ben. Cum se simte Ben?
― Nu prea bine.
― Ce are? ţinea receptorul foarte strîns.
― Floyd a apucat să îl mai lovească o dată şi l-a izbit pe domnul Mears de maşina lui şi s-a lovit la cap. Carl Foreman l-a dus la spitalul din Cumberland şi era inconştient. Altceva nu mai ştiu. Dacă vrei...
Închise telefonul, alergă la dulap şi-şi smuci haina de pe umeraş.
― Susan, ce s-a întîmplat?
― Floyd Tibbits, băiatul ăla drăgălaş, spuse Susan, fără să-şi dea seama că începuse să plîngă, l-a băgat pe Ben în spital.
Ieşi în fugă din casă fără să mai aştepte vreun răspuns.

2

A ajuns la spital la şase şi jumătate şi s-a aşezat pe un scaun neconfortabil din plastic, privind total absentă paginile lucioase ale revistei Good Housekeeping. Sînt singura care am venit, gîndi ea. Îngrozitor. Avusese intenţia să îi dea un telefon lui Matt Burke, însă renunţase, gîndindu-se că doctorul s-ar fi putut înapoia din salon şi nu ar fi găsit-o acolo.
Pe ceasul din sala de aşteptare, minutele se tîrau cu viteza melcului şi, la şapte fără zece minute, în uşă apăru un doctor cu nişte hîrtii în mînă. Acesta spuse:
― Domnişoara Norton?
― Eu sînt. Ben e bine?
― Nu vă pot răspunde chiar acum la întrebare.
Observă teroarea care îi schimonosi trăsăturile şi adăugă grăbit:
― Pare a fi bine, însă doresc să-l mai ţinem aici încă două sau trei zile. Are o fractură foarte mică, multe vînătăi, contuzii şi un ochi învineţit.
― Pot să-l văd?
― Nu, nu în seara asta. I-am dat sedative.
― Un minut numai? Vă rog? Un minut?
Doctorul oftă:
― Puteţi să îl vedeţi, dacă vreţi cu tot dinadinsul. Probabil că doarme. Însă vă rog să nu-i spuneţi nimic, decît dacă el începe să vorbească.
O duse la etajul al treilea şi apoi într-un salon aflat la capătul unui coridor lung, care mirosea puternic a medicamente. Bărbatul din celălalt pat citea o revistă şi, cînd intrară, îi privi fără prea mult interes.
Ben avea ochii închişi, iar pătura îl acoperea pînă sub bărbie. Atît de palid şi nemişcat era, încît, timp de o clipă înfiorătoare, Susan fu convinsă că murise; că s-a stins pur şi simplu cîţ ea a stat de vorbă cu doctorul la parter. Apoi îi observă mişcarea uşoară a pieptului şi simţi un val de uşurare atît de uriaş, încît se clătină pe picioare. Îl privi cu atenţie, aproape fără şă-i vadă pe chip semnele luptei. Fătălău, îl numise mama ei, şi Susan înţelegea acum de unde îi venise ideea asta. Trăsăturile lui erau puternice, şi„ cu toate acestea, delicate (şi-ar fi dorit să existe un cuvînt mai bun decît „delicate"; căci aşa îl puteai descrie doar pe bibliotecarul din localitate care, în timpul lui liber, compunea sonete preţioase în stilul lui Spenser şi le dedica narciselor din cîmpul de la marginea oraşului; însă era singurul cuvînt oare se potrivea). Numai părul lui părea viril în sens tradiţional. Bogat, părea că îi pluteşte în jurul feţei şi părea şi mai negru din cauza contrastului puternic cu bandajul alb, strălucitor de deasupra tîmplei stîngi.
II iubesc pe bărbatul acesta, gîndi ea. Fă-te bine, Ben. Fă-te bine şi termină-ţi cartea ca să putem pleca din Lot împreună, dacă şi tu mă vrei. Oraşul ne face rău amîndurora.
― Cred că ar fi bine sa plecaţi acum, spuse doctorul. Poate că mîine...
Ben se mişcă şi scoase un geamăt gros. Pleoapele i se deschiseră încet, se închiseră, se deschiseră din nou. Privirea îi era tulbure din cauza sedativelor. Şi cu toate acestea ochii lui o recunoscuseră. Îi acoperi mîna cu palma lui. Ochii ei se umplură de lacrimi şi îi strînse mîna surîzînd.
Îşi mişcă uşor buzele şi ea se aplecă să îl audă.
― Ce bandiţi adevăraţi aveţi în oraş!
― Ben, îmi pare atît de rău.
― Cred că i-am scos vreo doi dinţi înainte să mă doboare, şopti Ben. Nu m-am descurcat prea rău pentru un scriitor.
― Ben...
― Cred că este suficient pentru astăzi, domnule Mears, zise doctorul. Daţi cleiului ocazia să se întărească.
Ben îl privi:
― Un minut, numai.
Doctorul îşi dădu ochii peste cap.
― Asta a zis şi domnişoara.
Pleoapele lui Ben căzură din nou peste ochi şi apoi se ridicară cu multă greutate. Spuse ceva neinteligibil. Susan se aplecă şi mai mult:
― Ce spui, iubitule?
― E întuneric afară?
― Da.
― Vreau să te duci la...
― Matt?
O aprobă din cap.
― Spune-i... că am zis să-ţi spună tot. Întreabă-l dacă... Îl cunoaşte pe Părintele Callahan. O să înţeleagă.
― Bine, spuse Susan. O să-i transmit mesajul. Culcă-te acum, Ben. Somn uşor.
― Bine. Te iubesc.
Mai murmură ceva, de două ori şi apoi ochii i se închiseră. Respiraţia îi deveni mai profundă. Adormise.
― Ce a zis? întrebă doctorul.
Susan se încruntă.
― Mi s-a părut că „Zăvorăşte ferestrele", sau cam aşa ceva, răspunse ea.

3

Cînd se întoarse în sala de aşteptare să-şi ia haina, acolo o aşteptau Eva Miller şi Weasel Craig. Eva purta un pardesiu de toamnă, cu un guler din blană ruginiu, iar Weasel se pierdea într-o jachetă de motociclist mult prea mare pentru el. La vederea lor, inima lui Susan se umplu de bucurie.
― Cum se simte? întrebă Eva.
― Cred că o să se facă bine.
Repetă diagnosticul pus de doctor şi trăsăturile Evei se relaxară.
― Îmi pare tare bine. Domnul Mears pare om bun. "Niciodată nu s-a mai întîmplat aşa ceva la mine la pensiune. Şi Parkins Gillespie a trebuit să-l închidă pe Floyd în celula pentru beţivi. Deşi nu mi-a părut a fi beat. Doar... buimăcit şi derutat.
Susan scutură din cap:
― Parcă nici nu ar fi vorba de Floyd. Urmă o clipă de tăcere stînjenitoare.
― Ben e un tip pe cinste, spuse Weasel şi o mîngîie pe Susan pe mînă. Se va face bine cît ai zice peşte. Aşteaptă şi ai să vezi.
― Sînt sigură, spuse Susan şi îi cuprinse mîna în mîinile ei. Eva, Părintele Callahan e preotul de la biserica St. Andrews, nu-i aşa?
― Da. De ce?
― Oh... nimic... eram curioasă numai. Mulţumesc că aţi venit. Dacă vreţi să veniţi şi mîine...
― Vom veni, spuse Weasel. Sigur că vom veni, nu-i aşa, Eva?
― Vom veni.
Ieşiră împreună în parcare şi apoi se întoarseră la Jerusalem's Lot.

4

Matt nu a răspuns cînd a ciocănit în uşă şi nici nu a răcnit Intră!, aşa cum îi stătea în obicei. O voce foarte prudentă, pe care Susan cu greu o recunoscu, şopti din spatele uşii:
― Cine e?
― Susie Norton, domnule Burke.
Uşa se deschise, iar şocul simţit la vederea transformărilor de pe chipul fostului ei profesor îi înmuie genunchii, îmbătrînise peste noapte. Era îngrozitor de tras la faţă şi avea un aer sălbatic. Imediat observă că purta un crucifix mare din aur. Era atît de ciudată şi ridicolă prezenţa obiectului acela înzorzonat pe cămaşa lui din flanel cu carouri, încît aproape că izbucni în rîs - însă nu o făcu.
― Intră. Unde e Ben?
Îi povesti, şi chipul lui Matt se întrista şi mai tare.
― Deci tocmai Floyd Tibbits s-a hotărît să se joace de-a iubitul înşelat. Nici că se putea s-o facă la un moment mai nepotrivit. L-au adus pe Mike Ryerson de la Portland pentru înmormîntare în după-amiaza asta. Şi atunci bănuiesc că vizita noastră la Casa lui Marsten va trebui să fie amînată...
― Ce vizită? Şi ce e cu Mike?
― Vrei să bei o cafea? o întrebă pe un ton absent.
― Nu. Vreau să aflu ce se petrece. Ben mi-a spus că dumneavoastră ştiţi.
― Asta, spuse el, este un ordin aproape imposibil de îndeplinit. Uşor pentru Ben să spună că trebuie să-ţi povestesc totul. Mult mai greu e pentru mine să o fac. Însă am să încerc.
― Ce...
Ridică o mînă, oprindu-i şuvoiul de cuvinte:
― Vreau să-mi spui mai întîi ceva, Susan. Ieri ai fost cu mama ta la magazinul cel nou.
Fruntea fetei se încreţi:
― Da. De ce?
― Poţi să-mi spui ce impresie ţi-a făcut locul, şi, mai ales, omul care îl conduce?
― Domnul Straker?
― Da.
― Păi, este destul de plăcut, spuse ea. Curtenitor ar fi cuvîntul care să-l descrie. A lăudat rochia lui Glynis Mayberry şi ea s-a înroşit ca o şcolăriţă. Şi a întrebat-o pe doamna Boddin de ce are braţul bandajat... ştiţi, şi-a vărsat grăsime încinsă pe el. Şi i-a dat o reţetă de prisnita. I-a scris-o imediat. Şi cînd a venit Mabel...
Zîmbi amintindu-şi.
― Da?
― I-a oferit un scaun, zise Susan. De fapt nu chiar un scaun obişnuit. Un scaun. Mai degrabă un tron. O chestie uriaşă din mahon sculptat. Singur l-a adus din camera din spate, surîzînd tot timpul şi făcînd conversaţie celorlalte doamne. Dar trebuie să fi cîntărit cel puţin optzeci de kilograme. L-a trîntit în mijlocul magazinului şi a condus-o pe Mabel acolo. A luat-o de braţ. Şi ea chicotea. Dacă ai văzut-o pe Mabel chicotind, nu îţi mai trebuie nimic în viaţă. Şi ne-a servit cu cafea. Foarte tare, dar foarte bună.
― Ţi-a plăcut individul? întrebă Matt, privind-o atent.
― Despre asta este vorba, nu?
― S-ar putea.
― Bine. Vă voi răspunde ca o femeie. Mi-a plăcut şi nu mi-a plăcut. Cred că am simţit o vagă atracţie de natură sexuală. Bărbat în vîrstă, foarte politicos, foarte încîntător, foarte curtenitor. Atunci cînd te uiţi la el ştii cu siguranţă că ar fi în stare să comande cina avînd în fată un meniu scris în franceză. Şi nu doar atît; ar şti şi ce fel de vin merge cu fiecare fel de mîncare, şi nu doar vin alb sau roşu, ci anul şi chiar via din care s-au cules strugurii. Cu siguranţă nu este genul de om pe care sîntem obişnuiţi să-l vedem la noi în oras.Şi cu toate acestea, nu este deloc efeminat. E suplu ca un balerin. Şi, bineînţeles că te atrage un bărbat care este complet chel.
Zîmbi uşor, ştiind că obrajii îi ardeau şi întrebîndu-se dacă nu cumva spusese mai mult decît intenţionase.
― Dar totuşi nu ţi-a plăcut, spuse Mart.
Ridică din umeri:
― E mai greu de explicat. Cred... cred că am simţit o oarecare doză de dispreţ sub toată faţada asta. Cinism. De parcă ar fi jucat un rol şi îl juca bine, dar parcă ar fi ştiut că nu trebuie să se prefacă prea mult ca să ne păcălească. Un aer de superioritate îngăduitoare.
Privirea ei era nesigură.
― Şi parcă mi s-a părut că emana şi un aer de cruzime. Însă nu ştiu să explic de ce am avut senzaţia asta.
― A cumpărat cineva ceva?
― Nu prea mult, dar nu părea să-l deranjeze. Mama a cumpărat un raft pentru bibelouri adus din Jugoslavia şi doamna Petrie a cumpărat o măsuţă pliantă superbă, însă doar atît am văzut eu. Nu a părut supărat. Doar a rugat pe toată lumea să spună şi prietenilor, lor că şi-a deschis magazinul, să mai vină să-l viziteze şi să devină prieteni. Fermecător în stilul european.
― Şi crezi că lumea a fost fermecată?
― În linii mari, da, spuse Susan comparînd entuziasmul mamei sale în ceea ce îl priveşte pe R.T. Straker cu antipatia instantanee pe care a simţit-o faţă de Ben.
― L-ai văzut pe asociatul lui?
― Pe domnul Barlow? Nu, e la New York, într-o călătorie de afaceri.
― Aşa să fie? spuse Mart ca pentru sine însuşi. Mă întreb, aşa să fie? Domnul Barlow cel invizibil.
― Domnule Burke, nu credeţi că ar fi mai bine să-mi spuneţi ce se petrece?
Oftă din rărunchi.
― Cred că am datoria să încerc măcar. Ce mi-ai spus m-a tulburat. M-a tulburat foarte tare. Se potriveşte atît de bine...
― Ce? Ce se potriveşte?
― O să încep, zise el, cu întâlnirea mea cu Mike Ryerson la barul lui Bell aseară... şi mi se pare că au trecut secole de atunci...

5

Cînd termină de povestit, era ora opt şi douăzeci de minute şi băuseră deja amîndoi cîte două ceşti de cafea.
― Cred că asta e cam tot, spuse Matt. Şi acum, vrei să ţi-l imit pe Napoleon? Să-ţi povestesc despre discuţiile mele astrale cu Toulouse-Lautrec?
― Nu vorbiţi aşa, zise ea. Se petrece ceva, însă nu ceea ce credeţi dumneavoastră. Cu siguranţă că ştiţi asta.
― Aşa am crezut pînă azi-noapte.
― Dacă nu a vrut nimeni să vă joace un renghi, aşa cum a presupus Ben, atunci poate că a facut-o Mike. Poate că a delirat, sau cam aşa ceva.
Nu părea o explicaţie prea convingătoare, însă Susan continuă:
― Sau poate că aţi adormit fără să vă daţi seama şi aţi visat totul. Şi mie mi s-a întîmplat să aţipesc fără să-mi dau seama şi să pierd astfel cincispreze sau douăzeci de minute.
Ridică obosit din umeri.
― Cum îşi apără cineva mărturia pe care nici o minte întreagă nu este în stare să o ia de bună? Am auzit ceea ce spun că am auzit. Nu dormeam. Şi mă sperie şi altceva... mă sperie rău. Legendele spun că un vampir nu poate intra pur şi simplu în casa omului să-i sugă sîngele. Trebuie să fie invitat. Iar Mike Ryerson l-a invitat azi-noapte pe Danny Glick înăuntru. Şi eu, la rîndul meu, l-am invitat pe Mike!
― Matt, ţi-a povestit Ben despre cartea pe care o scrie acum?
Matt îşi făcu de lucru cu pipa, însă nu o aprinse.
― Foarte puţin. Numai că există o legătură cu Casa lui Marsten.
― Ti-a spus că, atunci cînd era mic, a avut parte de o experienţă traumatizantă în Casa lui Marsten?
Îşi ridică surprins ochii:
― În ea? Nu.
― A fost provocat să intre. Voia să devină membru al unui grup de copii şi testul de iniţiere pe care trebuia să-l treacă îi cerea să intre in Casa lui Marsten şi să ia un obiect de acolo. Asa a şi făcut - însă, înainte să plece, a urcat în dormitorul de la etaj unde se spînzurase Hubie Marsten. Cînd a deschis uşa, l-a văzut pe Hubie atîrnînd de grindă. A deschis ochii. Ben a fugit. Asta coace în el de douăzeci şi patra de ani. S-a întors în oraş ca să încerce să scrie cartea şi sa îşi scoată amintirea din cap odată pentru totdeauna.
― Isuse, exclamă Matt.
― Are... o anumită teorie despre Casa lui Marsten. Şi se bazează pe de-o parte pe propria lui experienţă şi pe de altă parte pe rezultatele surprinzătoare ale cercetărilor pe care le-a făcut asupra lui Hubert Marsten...
― Înclinaţia lui pentru cultul diavolului?
Susan tresări:
― De unde ştii asta?
Surîsul lui era posomorit:
― Nu toate bîrfele dintr-un orăşel asa mic se răspîndesc la lumina zilei. Există şi secrete. Unele din zvonurile secrete din 'salem's Lot se referă la Hubie Marsten. Sînt cunoscute numai de vreo zece oameni în vîrstă - Mabel Werts este una dintre ei. S-a întîmplat de mult, Susan. Şi chiar aşa, interdicţia încă se aplică asupra unora dintre istoriile astea. Ciudat. Nici măcar Mabel nu discută despre Hubert Marsten decît cu prietenii ei cei mai apropiaţi. Bineînţeles că discută despre moartea lui. Despre crimă. Dar dacă îi întrebi ce s-a întîmplat în cei zece ani cînd el şi soţia lui au stat în casa aceea, făcînd Dumnezeu ştie ce, parcă apeşi pe o pedală de frînă - parcă ar fi vorba de un tabu, dacă în civilizaţia noastră mai există aşa ceva. S-a zvonit că Hubert Marsten a răpit şi a sacrificat copiii zeilor săi din infern. Mă şi mir că Ben a reuşit să afle atît de multe. Taina care învăluie acest aspect al lui Hubie, al soţiei lui şi al casei este accesibilă numai unui grup închis.
― Nu a aflat din oraş toate amănuntele astea.
― Atunci se explică. Mi se pare că teoria lui este o idee parapsihologică veche - că oamenii produc răul, aşa cum produc muci sau excremente sau rămăşiţe de unghii tăiate. Nu ţine. Mă refer la faptul că acea Casă a lui Marsten ar fi devenit un soi de magie a răului; o baterie de alimentare malignă.
― Da. Exact în termenii aceştia s-a exprimat şi el.
Îl privi uimită.
Matt scoase un chicotit uscat:
― Înseamnă că am citit aceleaşi cărţi. Ce crezi tu, Susan? Există mai multe decît cerul şi pămîntul în filozofia ta? o întrebă, parafrazîndu-l pe Hamlet.
― Nu, răspunse cu hotărîre. Casele sînt case. Răul moare odată cu comiterea nelegiuirii.
― Vrei să spui că labilitatea lui Ben mi-ar putea oferi ocazia să-l conduc pe drumul înspre nebunie pe care eu însumi îl parcurg acum?
― Nu, sigur că nu. Nu cred că eşti nebun. Însă, domnule Burke, trebuie să-ţi dai seama...
― Taci.
Îşi înclinase capul într-o parte. Susan îsi înghiţi cuvintele şi ascultă şi ea. Nimic... decît, poate, o scindură care trosnise. Ochii îi erau întrebători cînd se uită la el şi Matt clătină din cap:
― Ce spuneai?
― Numai o coincidenţă a făcut ca acesta să fie un moment nefavorabil pentru el ca să se despartă de demonii care i-au bîntuit tinereţea. S-au auzit tot felul de zvonuri ridicole de cînd Casa lui Marsten a fost reocupată şi magazinul acela a fost deschis... că veni vorba, au existat şi totfelul de zvonuri despre Ben însuşi. Se ştie că se poate întîmpla ca ritualul exorcizării să scape de sub control şi să se întoarcă împotriva exorcismului. Cred că Ben trebuie să plece din oraş şi cred că şi dumitale ţi-ar face bine o vacanţă, domnule Burke.
Ideea de exorcism o făcu să-şi amintească de rugămintea lui Ben de a-i pomeni lui Matt de preotul catolic. Sub impulsul momentului, se hotărî să nu spună nimic. Îi era acum clar motivul pentru care o făcuse, însă ar fi însemnat doar să pună paie pe un foc care, după părerea ei, ardea primejdios de tare. Cînd o va întreba Ben - dacă o va face - îi va spune că a uitat.
― Ştiu că pare o nebunie, spuse Matt. Chiar şi mie mi se pare aşa şi eu sînt cel care a auzit cum se deschide fereastra, eu am auzit rîsul acela şi am văzut oblonul în iarbă azi de dimineaţă, însă dacă asta îţi poate domoli temerile, pot să-ţi spunea reacţia lui Ben faţă de toată povestea asta a fost foarte cuminte. A propus să considerăm totul ca pe o teorie care trebuie să fie confirmată sau infirmată şi să începem prin...
Se opri din nou şi ascultă atent.
De data aceasta numai tăcerea îşi ţesea firul"; iar cînd vorbi din nou, siguranţa blajină din tonul lui o înspăimîntă de-a binelea:
― E cineva sus.
Ascultă şi ea. Nimic.
― Ti se pare.
― Îmi cunosc casa, şopti el. E-cineva în camera de oaspeţi... uite, auzi?
Acum auzi şi ea. O seîndură care trosnise, trosnise aşa cum trosnesc scîndurile în casele vechi fără vreun motiv anume. Însă lui Susan i se păru că mai era ceva - ceva neînchipuit de viclean - în sunetul acela.
― Mă duc sus, zise el.
― Nu!
Cuvîntul îi ieşi pe gură fără să se gîndească. Îşi spuse: Cine stă acum lingă sobă şi crede că vîntul în streşini este o banshee? *Banshee = zînă care prevesteşte moartea prin tînguiri (mitol. celtică)
― M-am speriat noaptea trecută şi n-am făcut nimic şi situaţia s-a înrăutăţit. Acum mă duc sus.
― Domnule Burke...
Amîndoi începuseră să vorbească în şoaptă. Încordarea i se strecurase în vene şi îi înţepenise muşchii. Poate că era cineva sus. Un hoţ.
― Vorbeşte, îi spuse el. După ce plec, continuă să vorbeşti. Despre orice.
Înainte să-i poată răspunde, se şi ridicase de pe scaun şi ieşise pe hol, miseîndu-se cu o agilitate aproape uimitoare. Se uită o dată înapoi însă ea nu îi putu descifra privirea. Începu să urce treptele.
Îşi simţea mintea amorţită şi cufundată în ireal din cauza rapidei schimbări de situaţie. Cu mai puţin de două minute în urmă discutau această problemă cu calm, sub lumina lucidă a becurilor electrice. Acum îi era teamă. Întrebare: Dacă pui într-o cameră un psiholog cu un om care crede că e Napoleon şi îi laşi împreună un an (sau zece sau douăzeci), ce rezultat vei obţine? Doi psihologi sau doi bolnavi în cămăşi de forţă? Răspuns: Date insuficiente.
Deschise gura şi spuse:
― Duminică trebuia să merg cu Ben pe Drumul Naţional 1 la Camden, ştii oraşul unde au filmat Peyton Place - dar acum cred că ar trebui să amînăm excursia. Acolo e cea mai drăguţă biserică...
Se pomeni că vorbeşte cu multă uşurinţă, cu toate că îşi ţinea mîinile strînse în poală; atît de strînse încît i se albiseră degetele. Mintea îi era limpede, neimpresionată încă de discuţia despre cei care sug sîngele şi despre cei morţi şi nu tocmai. Teroarea cea neagră îşi trimitea valurile din măduva spinării, reţea mult mai veche de nervi şi ganglioni.

6

Să urce scara era cel mai greu lucru pe care îl făcuse vreodată în viaţă Matt Burke. Asta era. Nimic nu se asemăna, nici pe departe. Poate doar cu excepţia unei singure întîmplări.
Pe vremea cînd avea opt ani a făcut parte dintr-un grup de cercetaşi. Casa unde se întîlneau se afla la o milă distanţă de casa lui şi era minunat să se ducă acolo pe jos, excelent, chiar, pentru că drumul îl parcurgea după-amiaza, la lumina zilei. Însă la întoarcere se lăsa înserarea, eliberînd umbrele care se căscau de-a lungul potecii, în tipare lungi, complicate - sau, dacă şedinţa era deosebit de interesantă şi dura mai mult, trebuia să te întorci pe întuneric. Singur.
Singur. Da, acesta este cuvîntul cheie, cel mai îngrozitor cuvînt din cîte există. Cuvîntul crimă nu se ridică la înălţimea lui iar cuvîntul iad nu este decît un biet sinonim...
Pe drum, trebuia să treacă pe lîngă ruinele unei biserici, un străvechi loc de întrunire a metodiştilor, care se întindea pînă la capătul unei pajişti mîncate de geruri şi plină de hîrtoape. Şi cînd treceai pe lîngă ferestrele ei severe, fără simţire, paşii începeau să-ţi răsune foarte tare în urechi şi indiferent ce melodie ai fi fluierat, aceasta îţi murea pe buze şi încercai să-ţi închipui cuiri arată pe dinăuntru - cu stranele răsturnate, cu cărţile de rugăciuni mucegăite, cu altarul dărîmat, unde acum doar şoarecii ţineau sărbătorile religioase şi te întrebai oare ce o mai fi acolo înăuntru în afară de şoareci - ce nebuni, ce monştri. Poate chiar în clipa asta se uita la tine pe furiş cu ochii lor galbeni de reptilă. Şi poate că într-o noapte nu va mai fi suficient să fii atent; poate că într-o noapte uşa aceea din lemn putred, care de-abia stă într-o ţîţînă, va fi izbită de perete şi ceea ce vei vedea în pragul ei va fi suficient să te facă să-ţi pierzi minţile pe loc.
Şi nu puteai să explici asta mamei şi tatălui tău, care erau fiinţe ale luminii. Nu puteai, aşa cum nu ai putut să le explici cum, la trei ani, pătura de la picioarele pătatului tău s-a transformat într-un cuib de şerpi care se holbau la tine cu ochi nepăsători, lipsiţi de gene. Nici un copil nu-şi învinge aceste spaime, gîndi el. Şi dacă o asemenea spaimă nu poate fi pusă în cuvinte, nu poate fi învinsă. Iar spaimele închise în minţile mici de copii sînt mult prea mari pentru a putea trece prin deschizătura gurii. Mai devreme sau mai tîrziu găseşti pe cineva cu care să treci pe lîngă toate casele acelea pustii, pe lîngă care ai fost nevoit să treci în perioada dintre copilăria hlizită şi senilitatea morocănoasă. Pînă în noaptea asta. Pînă în noaptea asta cînd ai descoperit că nici una din spaimele vechi nu a fost alungată, ci doar au fost puse la păstrare în sicriele lor mici de copii, cu cîte un trandafir sălbatic deasupra.
Nu a aprins lumina. Urcă treptele, una cîte una, evitînd-o pe a şasea, care scîrţîia. Ţinea crucifixul strîns în mînă, iar palma îi era transpirată şi lipicioasă.
Ajunse la etaj şi, fără să facă vreun zgomot, se întoarse să privească holul. Uşa de la camera de oaspeţi era întredeschisă. O închisese dimineaţă. De jos se auzeau, ca un murmur, vorbele lui Susan.
Păşind cu grijă, ca să nu facă duşumeaua să scîrţîie, se duse la uşă şi se opri în faţa ei. Chintesenţa tuturor spaimelor omeneşti, gîndi el. O uşă puţin întredeschisă.
Întinse mîna şi o deschise.
Mike Ryerson stătea întins pe pat.
Lumina lunii pătrundea prin ferestre şi inunda camera cu argintul ei, transformînd-o într-o lagună a viselor. Matt îsi scutură capul, de parcă ar fi vrut să-şi limpezească gîndurile. Aproape că i se părea că se întorsese în timp, că trăia evenimentele nopţii trecute. Va coborî la parter şi îi va da un telefon lui Ben, pentru că Ben nu era încă la spital.
Mike deschise ochii.
O clipă aceştia străluciră în lumina lunii, argint brodat pe margini cu roşu. Erau tot la fel de lipsiţi de expresie ca tablele de şcoală bine şterse cu buretele. Nici un gînd sau simţămînt omenesc nu se putea citi în ei. Ochii sînt ferestrele sufletului, a spus Wordsworth. Şi dacă aşa era, ferestrele acestea dădeau într-o cameră goală.
Mike se ridică în şezut, iar cearşaful îi căzu de pe piept. Matt observă cusătura neîndemînatică şi urîtă în locul unde medicul legist sau patologul a încercat să repare tăietura făcută la autopsie, fluierînd, probabil, în timp ce lucra.
Mike zîmbi, şi caninii şi incisivii lui erau albi şi ascuţiţi. Chiar zîmbetul însuşi nu era decît simpla contractare a muşchilor din jurul gurii; nu ajungea la ochi. Aceştia îşi păstraseră lipsa totală de expresie.
Mike spuse foarte clar:
― Uită-te la mine.
Matt se uită. Da, ochii nu exprimau absolut nimic. Însă erau foarte adînci. Aproape că te vedeai reflectat ca nişte camee din argint în ochii aceia, şi te înecai uşor şi dulce în ei, căci ei făceau ca lumea întreagă să pară lipsită de importanţă, făceau ca toate spaimele să pară lipsite de importanţă...
Făcu un pas înapoi şi strigă:
― Nu! Nu!
Şi ridică crucifixul.
Ceea ce era acum Mike Ryerson şuieră de parcă i-ar fi fost azvîrlită în faţă o găleată cu apă clocotită. Braţele i se ridicară de parcă ar fi vrut să preîntîmpine o lovitură. Mart făcu un pas în cameră; Mike făcu, la rîndul lui, un pas înapoi.
― Pleacă de-aici! bolborosi Mart. Îmi revoc invitaţia! Ryerson urlă. Sunetul era înalt, tînguios, plin de ură şi durere. Se împletici cîţiva paşi în urmă. Se lovi cu spatele genunchilor de marginea ferestrei deschise şi se clătină, pe punctul de a-şi pierde echilibrul.
― O să am grijă să dormi somnul de veci, profesore.
Se aruncă în noapte, pe spate, cu mîinile ridicate deasupra capului ca un înotător care sare de Ia trambulină. Trupul lui palid sclipi ca marmura, contrastînd puternic cu cusăturile negre în forma literei Y, care îi traversau pieptul.
Mart scoase un geamăt înnebunit şi îngrozit. Se repezi la fereastră şi privi afară. Nu se vedea nimic decît întunericul poleit de lună - iar în faţa ferestrei şi deasupra luminii care se revărsa din camera de zi, pluteau, dansînd în adierea vîntului, nişte particule care ar fi putut fi firişoare de praf. Se învolburară, se contopiră într-un model humanoid hidos, şi apoi se risipiră în neant.
Se întoarse să fugă şi atunci durerea îi umplu pieptul, făcîndu-l să se împleticească. Îl apăsă cu mîna şi se încovoie. Durerea părea a-i urca pulsînd pe braţ în valuri ritmice.
Crucifixul îi dansa în faţa ochilor.
Se dust la uşă, cu braţele încrucişate pe piept; cu lanţul crucifixului încă ţinut strîns în mîna dreaptă. Încă mai vedea în faţa ochilor imaginea lui Mike Ryerson suspendat în văzduhul întunecat, ca un săritor de la trambulină cu pielea îngrozitor de albă.
― Domnule Burke!
― Doctorul meu e James Cody, rosti cu buze reci ca zăpada. E în agenda de telefon. Cred că am făcut un infarct. Se prăbuşi în holul de la etaj, cu faţa în jos.

7

Susan formă numărul scris lîngă JIMMY CODY. Numele doctorului era scris cu majuscule ordonate pe care şi le amintea atît de bine din anii de şcoală. Răspunse o voce de femeie şi Susan spuse:
― Este domnul doctor acasă? E o urgenţă!
― Da, zise calmă femeia. Vi-l dau la telefon.
― Doctor Cody.
― Sînt Susan Norton. Sînt la domnul Burke acasă. A avut un atac de cord.
― Cine? Matt Burke?
― Da. Şi-a pierdut cunoştinţa. Ce să..
― Cheamă o ambulanţă, spuse. Numărul din Cumberland este 841—4000. Stai cu el. Acoperă-l cu o pătură, dar să nu îl mişti. Înţelegi?
― Da.
― Sosesc în douăzeci de minute.
― Vreţi să...
Însă telefonul se închise şi rămase singură.
Chemă ambulanţa şi rămase iarăşi singură, confruntîndu-se cu perspectiva de a urca la etaj, la Matt.

8

Privi lung scara cu o nelinişte care o uluia. Se trezi că îşi doreşte ca nimic să nu se fi întîmplat, nu doar din cauză că astfel Matt ar fi fost sănătos, ci pentru că astfel nu ar mai fi simţit această frică dezgustătoare, cutremurătoare. Nu crezuse absolut nimic - considerase evenimentele din noaptea trecută ca fiind nici mai mult nici mai puţin decît ceva ce putea fi explicat în limitele realităţii, aşa cum o cunoştea ea. Şi acum hotărîrea ei fermă de a nu crede nimic îi fugise de sub picioare şi îşi dădea seama că începuse să se prăbuşească.
Auzise vocea lui Matt şi auzise şi o incantaţie îngrozitoare şi lipsită de orice intonaţie omenească: O să am grijă să dormi somnul de veci, profesore. Vocea care rostise aceste cuvinte era la fel de umană ca lătratul unui cîine.
Urcă înapoi la etaj, fortîndu-şi picioarele să o poarte treaptă cu treaptă. Nici măcar lumina din hol nu o ajută prea mult. Matt zăcea acolo unde îl lăsase, cu capul într-o parte, cu obrazul drept pe capătul zdrenţuit al mochetei. Respiraţia îi ieşea în horcăieli aspre din piept. Se aplecă şi îi descheie cei doi nasturi de la gît ai cămăşii şi i se păru că respiraţia i se mai linişteşte puţin. Apoi intră in Camera de oaspeţi să ia o pătură.
Era frig în cameră. Fereastra era deschisă. Pe pat nu era decît salteaua, însă erau pături pe raftul din dulap. Cînd se întoarse să iasă înapoi în hol, observă un obiect care sclipea în lumina lunii pe duşumea, lîngă fereastră. Se aplecă şi îl ridică. Îl recunoscu imediat. Era un inel de absolvire a liceului Cumberland Consolidated. Iniţialele gravate înăuntru erau M.C.R.
Michael Corey Ryerson.
În acea clipă, în întuneric, crezu., Crezu absolut tot. Strigătul i se ridică în gît, însă îl împiedică să iasă. Dar inelul îi căzu dintre degete şi rămase pe podea lîngă fereastră, sclipind în lumina lunii care traversa bezna nopţii de toamnă.

CAPITOLUL ZECE
ORAŞUL (III)

1

Oraşul cunoştea întunericul.
Cunoştea întunericul care se pogoară asupra pămîntului cînd mişcarea de rotaţie a planetei îl îndepărtează de soare, şi cunoştea şi întunericul din sufletul omenesc. Oraşul este o înmănunchere a trei elemente. Oraşul înseamnă oamenii care trăiesc aici, înseamnă clădirile pe care aceştia le-au ridicat pentru odihnă sau muncă şi înseamnă şi pămîntul. Oamenii sînt de origine scoţiană, engleză şi franceză. Desigur că mai sînt şi alţii, ca un pumn de piper azvîrlit într-o oală cu sare, însă nu sînt mulţi aceştia. Şi nici nu s-a amestecat prea mult piperul cu sarea în oală. Clădirile sînt aproape în totalitate construite din lemn veritabil. Majoritatea caselor vechi sînt construite în formă de solniţă şi multe din magazine au faţade false, deşi nimeni nu e în stare să explice de ce. Oamenii ştiu că nu se află nimic în spatele acestor faţade false, aşa cum mulţi dintre ei ştiu că Loretta Stracher poartă proteză. Terenul conţine granit în adîncuri şi este acoperit doar cu o părură foarte subţire, foarte fragilă de ţărînă. Agricultura în părţile astea este o afacere nerentabilă, epuizantă, nenorocită, înnebunitoare. Grapa plugului întoarce bucăţi mari din stratul de granit şi se sfărîmă în ele. În luna mai, porneşti cu camionul imediat ce solul s-a uscat cît de cît şi începi, tu şi băieţii tăi, să-l umpli cu bucăţi de granit. Şi faci treaba asta de mai mult de zece ori, poate, înainte de a începe aratul. Şi duci bucăţile de granit şi le arunci în grămada uriaşă, sufocată de buruieni, în care le arunci încă din 1955, cînd te-ai hotărît să te faci fermier şi să apuci tigrul ăsta de ouă. Şi după ce ai adunat atîtea bucăţi de granit că nu-ţi va mai ieşi mizeria de sub unghii oricît te-ai spăla, şi îţi simţi degetele umflate şi amorţite şi cu toţi porii deschişi, îti pui grapa la tractor şi înainte de a reuşi să ari două rînduri îţi sfărîmi lama plugului într-o piatră pe care nu ai văzut-o. Şi cînd încerci să schimbi lama, cu ajutorul băiatului cel mare, primul ţînţar din noul anotimp bîzîie însetat de sînge pe lîngă urechile tale, cu murmurul acela care îţi aduce iacrimi în ochi şi care te face întotdeauna să te gîndeşti că acesta trebuie să fie sunetul pe care îl aud nebunii înainte de a-şi ucide toţi copiii sau înainte de a închide ochii pe autostradă, ţinînd în acelaşi timp apăsată pedala de acceleraţie pînă în podea sau atunci cînd apasă cu degetul de la picior pe trăgaciul puştii pe care tocmai ce şi-au proptit-o în boaşe; şi atunci degetele băiatului tău alunecă şi lama grapei îţi răzuie pielea de pe braţ şi priveşti în juru-ţi în acea clipă plină de disperare, clipă nemiloasă, cînd ţi se pare că îti vine să te laşi păgubaş şi să te apuci de băutură sau să te duci la banca unde ţi-ai ipotecat averea şi să te declari falit, în acea clipă cînd urăjşti din tot sufletul pămîntul şi aspiraţia aceea blajină a gravitaţiei care te ţine lipit de el, îl şi iubeşti şi înţelegi că el cunoaşte întunericul şi că l-a cunoscut întotdeauna. Pămîntul te-a capturat şi te ţine bine; şi casa şi femeia de care te-ai îndrăgostit cînd ai intrat la liceu (numai ca pe vremea aceea ea era doar o fetiţă şi tu habar n-aveai ce înseamnă o fată, ştiai doar că ai una şi te ţineai scai de ea şi ea îţi scria numele pe toate coperţile manualelor şi apoi tu ai avut-o şi apoi ea te-a avut şi nu a mai trebuit să vă faceţi griji din cauza încurcăturii aceleia), şi copiii te-au capturat, copiii care au fost concepuţi în patul acela dublu care scîrţîia tot timpul şi care avea tăblia scrijelită. După ce se lăsa întunericul tu şi cu ea- făceaţi copii - şase copii sau şapte sau zece. Banca te-a capturat şi negustorul de maşini şi magazinul Sears din Lewiston şi John Deere din Brunswick. Dar mai ales oraşul te-a capturat, pentru că îl cunoşti aşa cum cunoşti doar forma sînului soţiei tale. Ştii cine îşi pierde vremea la magazinul lui Crossen în timpul zilei pentru că Knapp Shoe l-a dat afară şi ştii cine este încornorat, încă dinainte să o ştie el.
Însuşi, aşa cum este Reggie Sawyer, din cauza pustiului ăla de la compania de telefoane, care-şi vîră fitilul în butoiaşul lui Bonnie Sawyer; ştii unde duc drumurile şi unde, în după-amiezele de vineri, tu împreună cu Hank şi cu Nolly Gardener puteţi merge şi puteţi să vă opriţi pe marginea lor şi să beţi cîteva cutii de bere sau cîteva lăzi. Ştii care sînt capcanele terenului şi ştii cum poţi să te strecori prin mlaştini în aprilie fără să-ţi uzi măcar vîrful cizmelor. Ştii tot.Şi oraşul te cunoaşte. Ştie cum te doare fundul din cauza scaunului tractorului la sfîrşitul unei zile de arat şi ştie că umflătura pe care o ai în spate este doar un chist şi nu trebuie să-ţi faci probleme din cauza asta, cum ţi-a spus doctorul la început, şi ştie cum mintea ta încearcă să se strecoare înnebunită printre chitanţele pe care le-ai primit în ultima săptămînă a lunii. Îţi citeşte gîndurile printre minciuni, chiar şi printre acelea pe care ţi le spui ţie însuţi, cum ar fi că ai de gînd să-ţi duci nevasta şi copiii la Disneyland la anul sau în anul următor, cum ar fi că îţi poţi permite să cumperi un televizor color în rate dacă vei tăia lemne la toamnă, cum ar fi că totul va fi bine. A face parte din oraş este ca un act sexual zilnic, atît de pur, atît de complet încît, în comparaţie cu el, ce faci tu şi nevasta ta în patul care scîrţîie pare a fi o strîngere anemică de mînă. A face parte din oraş este ceva prozaic, senzual, ameţitor. Şi în întuneric, oraşul este al tău şi tu eşti al oraşului şi împreună dormiţi ca cei duşi din lume, ca pietrele din pămîntui tău din partea de nord. Nu există viaţă aici, ci numai moartea lentă a zilelor, astfel încît, atunci cînd răul coboară asupra oraşului, pogorîrea lui, pare aproape hotărîtă dinainte, pare -dulce şi totodată îţi amorţeşte simţurile. Parcă oraşul ar şti că vine răul şi ar şti şi sub ce înfăţişare se va arăta. -
Oraşul îşi are tainele sale pe care şi le păstrează cu sfinţenie. Oamenii nu le cunosc pe toate. Ştiu că soţia bătrînului Albie Crane a fugit cu un comis-voiajor din New York - sau îşi închipuie că ştiu. Însă Albie i-a crăpat ţeasta după ce comis-voiajorul ei a abandonat-o şi i-a legat o piatră de picioare şi a aruncat-o într-o fîntînă părăsită şi douăzeci de ani mai tîrziu Albie a murit împăcat în patul său în urma unui atac de cord, întocmai cum va muri şi fiul său, Joe, mai tîrziu în această poveste, şi poate că într-o zi, un copil va da peste fîntîna părăsită în locul unde este ascunsă printre tufe de mure sălbatice şi va desface scîndurile înălbite şi lustruite de vreme şi va vedea scheletul aproape sfărîmat cum se holbează la el de pe fundul acoperit cu pietriş, cu medalionul primit de la comis-voiajor atîrnîndu-i încă, verde şi plin de muşchi, pe cutia toracică.
Ştiu că Hubie Marsten şi-a ucis nevasta, însă nu ştiu ce a obligat-o să facă înainte de asta şi nu ştiu nici ce s-a întimplat în bucătăria scăldată în soare în clipele dinainte să-i împrăştie creierii pe pereţi, în bucătăria în care mirosul de caprifoi atîrna greu , în aerul fierbinte, cu dulceaţa greţoasă a unui cavou descoperit. Şi nici nu ştiu că ea l-a implorat să o facă.
Unele femei bătrîne din oraş - Mabel Werts, Glynis Mayberry, Audrey Hersey - îşi amintesc că Larry McLeod a găsit şi nişte hîrtii carbonizate în soba de la etaj, însă nici una din ele nu ştia că acele hîrtii erau corespondenţa de doisprezece ani dintre Hubert Marsten şi un nobil austriac uluitor de bătrîn, pe nume Breichen, sau că această corespondenţă între cei doi începuse prin intermedierea unui negustor de cărţi destul de ciudat din Boston care, în 1933, a avut parte de o moarte îngrozitoare, şi nu ştiu că Hubie a ars scrisorile una cîte una înainte să se spînzure, punîndu-le în focul din sobă, urmărind cum flăcările înnegresc şi carbonizează hîrtia groasă, de culoarea untului şi şterg scrisul elegant, subţire ca firul pînzei de păianjen. Nu ştiu că zîmbea în timp ce făcea asta, aşa cum zîmbeşte Larry Crockett acum, cînd se gîndeşte la titlurile de proprietate fabuloase care se află în siguranţă în seiful său personal de la Banca din Portland.
Mai ştiu că Coretta Simons, văduva bătrînului Jumpin Simons se stinge încet şi îngrozitor de cancer intestinal, dar nu ştiu că există mai mult de treizeci de mii de dolari ascunşi sub tapetul de pe pereţii -sărăcăcioasei camere de zi, rezultat al unei poliţe de asigurări pe care a încasat-o, dar nu a investit niciodată banii şi acum, la sfîrşitul zilelor, a uitat cu totul de ei.
Ştiu că, în acel septembrie fumuriu al anului 1951 un incendiu a devastat jumătate din oraş, însă nu ştiu că focul a fost pus şi nu ştiu că băiatul care l-a pus a absolvit şcoala în 1953 şi a plecat să se îmbogăţească cu o sută de mii de dolari pe Wall Street, şi, chiar dacă ar fii ştiut, tot nu şi-ar fi putut închipui ce anume l-a îndemnat să o facă şi cum amintirea faptei sale i-a chinuit minţile în următorii douăzeci de ani ai vieţii, pînă cînd o embolie a creierului l-a gonit în mormînt la vîrsta de patruzeci şi şase de ani.
Nu ştiu că abatele John Groggins se trezeşte uneori în miez de noapte cu coşmarul încă viu în spatele craniului său pleşuv -coşmaruri în care el predică la ora de religie de joi seară în fata Clasei Tinerelor Domnişoare, şi e gol puşcă şi unsuros şi ele sînt pregătite să-l primească; sau că, Floyd Tibbits a rătăcit toată ziua de vineri ca prin vis, simţindu-se rău, simţind cum soarele îi luminează cu duşmănie pielea ciudat de palidă, amintindu-şi vag că a fost la Ann Norton, fără a-şi aminti deloc atacul asupra lui Ben Mears, însă păstrînd vie in memorie recunoştinţa apatică cu care a întîmpinat amurgul, recunoştinţa şi anticiparea unui eveniment important şi bun; sau că Hal Griffen are sase reviste pornografice ascunse în spatele dulapului sau şi oricînd prinde prilejul se masturbează cu ochii la ele; sau că George Middler are o valiză plină cu chilotei din mătase şi sutiene şi portjartiere şi ciorapi şi că uneori trage obloanele de la ferestrele locuinţei sale de deasupra magazinului de mărunţişuri şi încuie uşa şi o zăvorăşte şi apoi stă în faţa oglinzii mari din dormitor pînă cînd începe să gîfîie şi apoi cade în genunchi şi se masturbează; sau că bietul Carl Foreman a încercat să ţipe dar nu a fost în stare atunci cînd Mike Ryerson a început să tremure pe masa din metal din camera de la morgă şi că ţipătul i s-a transformat în cioburi mute de sticla în gîtlej atunci cînd Mike a deschis ochii şi s-ă ridicat; sau că Randy McDougali, bebeluşul în vîrstă de numai zece luni, nici măcar nu s-a împotrivit atunci cînd Danny Glick s-a furişat prin fereastra dormitorului, l-a smuls din pătuţ şi şi-a înfipt dinţii în gîtul ce purta încă urmele loviturilor mamei lui.
Acestea sînt tainele oraşului; unele vor fi cunoscute mai tîrziu iar altele nu vor fi dezvăluite niciodată. Oraşul le păstrează cu grijă şi nu lasă să se citească nimic pe chipul său.
Oraşului nu îi pasă de lucrarea diavolului mai mult decît i-ar păsa de cea a lui Dumnezeu sau a omului. A cunoscut întunericul. Şi întunericul a fost suficient.

2

Sandy McDougall îşi dădu seama că ceva nu era în regulă chiar în clipa cînd s-a trezit, însă nu-şi putea da seama ce anume. Cealaltă jumătate a patului era goală; era ziua liberă a lui Roy şi se dusese la pescuit cu nişte prieteni. Urma să se întoarcă pe la prînz. Nu ardea nimic pe aragaz şi pe ea nu o durea nimic. Aşa că ce nu era în regulă?
Soarele. Asta era.
Soarele lumina partea de sus a tapetului dansînd printre umbrele aruncate de frunzele arţarului din faţa ferestrei. Insă de obicei Randy o trezea cu mult înainte ca soarele să se joace cu umbrele frunzelor de arţar pe perete...
Privirea-i uimită se opri pe cadranul ceasului de pe scrin. Nouă şi zece.
Îngrijorarea o sufocă.
― Randy? strigă, iar capotul îi fîlfîi în spate cînd se repezi pe coridorul îngust al rulotei.
― Randy! Iubitule?
Camera copilului era inundată de lumina soarelui care se revărsa prin unica fereastră de deasupra pătatului... fereastra era deschisă. Dar a închis-o cînd s-a dus la culcare cu o seară înainte. Întotdeauna o închidea.
Pătatul era gol.
― Randy? şopti ea.
Şi îl văzu.
Trupul micuţ, îmbrăcat în pijamaua decolorată de prea multe spălări, fusese aruncat într-un colt, ca un gunoi. Un picior îi era ridicat într-o poziţie grotescă, aidoma unui semn de exclamare întors pe dos.
― Randy!
Se aruncă în genunchi lîngă el, cu trăsăturile schimonosite de şoc. Luă copilul în braţe. Corpul acestuia era rece.
― Randy, iubitul meu, trezeşte-te, Randy, Randy, trezeşte-te...
Vînătăile dispăruseră. Dispăruseră toate. Peste noapte, iar acum chipul şi trupul micuţ erau desăvîrşite. Culoarea pielii era sănătoasă. Pentru prima oară de cînd l-a adus pe lume, i se păru că este frumos şi ţipă disperată la vederea acestei frumuseţi -ţipăt oribil, nefericit.
― Randy! Trezeşte-te! Randy? Randy? Randy?
Îl ridică şi alergă înspre bucătărie, cu capotul alunecîndu-i acum de pe umeri. Pe scaunul înalt de bebeluş mai era încă tava cu resturile uscate ale cinei lui Randy de cu o seară înainte. Îl puse în scaun, sub un mănunchi de raze de soare. Capul lui Randy îi căzu moale pe piept şi copilul alunecă într-o parte cu un soi de hotărîre cumplit de înceată, pînă cînd se bloca în unghiul format de tavă şi unul din braţele scaunului.
― Randy? zîmbi ea.
Ochii îi ieşiseră din orbite ca nişte bile de un albastru viciat, îl bătu uşor pe obraji.
― Trezeşte-te acum, Randy. Papa, Randy. Ţi-e fomică? Te rog... oh, Isuse, te rog...
Se repezi la dulap, îl deschise şi cotrobăi prin el, răsturnînd o cutie cu orez, o conservă cu ravioli, o sticlă cu ulei. Sticla cu ulei se sparse, împrăştiind lichidul gros pe aragaz şi pe duşumea. Găsi un borcan cu cremă de ciocolată şi smulse şi o linguriţă de plastic din scurgătorul de lîngă chiuvetă.
― Uite, Randy. Ce-ţi place ţie. Trezeşte-te şi papă cremă. Cioco, Randy. Cioco, cioco.
Furia şi teroarea îi întunecară mintea.
― Trezeşte-te! ţipă la el, iar stropii de salivă îmbrobonară pielea translucidă a frunţii şi obrajilor copilului.
― Trezeşte-te trezeşte-te în numele lui Dumnezeu căcat cu ochi ce eşti TREZEŞTE-TE!
Smulse capacul borcanului şi luă cu lingura din crema cu aromă de ciocolată. Mîna ei, care înţelesese deja adevărul, tremura atît de tare încît vărsă pe jos aproape întreg conţinutul, împinse ce mai rămăsese în lingură printre buzele moarte şi restul de cremă căzu pe tavă, cu plescăieli oribile. Lingura se izbi de dinţii copilului.
― Randy, îl imploră ea. Nu o mai necăji pe mama.
Întinse şi mîna cealaltă şi-i forţă gura să se deschidă cu un deget, şi împinse înăuntru' ce mai rămăsese din crema de ciocolată.
― Aşa, spuse Sandy McDougall.
Pe buze îi apăru un zîmbet imposibil de descris în speranţa lui smintită. Se aşeză pe scaunul de bucătărie, lăsîndu-şi muşchii să se relaxeze. Acum totul era în regulă. Acum îşi dădea seama că ea încă îl mai iubeşte şi va înceta farsa asta plină de cruzime.
― Bună? murmură ea. Cioco bună, Randy? Vrei să rîzi la mami? Fii băieţel bun şi rîzi la mami.
Întinse degete tremurînde şi ridică colţurile gurii lui Randy.
Ciocolata căzu petavă - pleosc.
Începu să urle.

3

Tony Glick se trezi sîmbătă dimineaţa cînd soţia lui, Marjorie, se prăbuşi în camera de zi.
― Margie? o strigă el aşezîndu-se pe marginea patului. Margie?
După o pauză lungă, mult prea lungă, îi răspunse:
― N-am păţit nimic, Tony.
Privi în gol. Nu purta decît pantalonii de pijama, iar şliţul îi atîrna deschis între picioare. Părul i se ridicase în creştet într-o creastă de cocoş. Păr bogat şi negru, moştenit de amîndoi băieţii lui. Oamenii credeau că e evreu, însă tocmai părul acesta creţ ar fi trebuit să-i trădeze originea italiană, se gîndea deseori. Bunicul său se numise Gliccucchi. Şi atunci cînd cineva i-a spus că este mult mai uşor să te descurci în America dacă ai nume american, un nume scurt şi sonor, tata-mare s-a dus la tribunal şi şi-a schimbat numele in Glick, fără să-şi dea seama că tocmai vînduse adevărul unei minorităţi in schimbul aparenţei alteia. Trupul lui Tony Glick era masiv, cu pielea întunecată la culoare, cu muşchi bine întreţinuţi. Pe chipul său se întipărise expresia unuia care tocmai a primit un pumn în nas la ieşirea dintr-un bar.
Se învoise de la serviciu şi dormise foarte mult în săptămîna care trecuse. Cînd dormeai nu te mai durea. Somnul lui era fără vise. Se culca la şapte şi jumătate şi se trezea la zece dimineaţa următoare. Mai aţipea şi după-amiaza între două şi trei. Timpul scurs între scena pe care o făcuse la înmormîntare'a lui Danny şi dimineaţa aceasta însorită de sîmbătă i se părea învăluit în ceţuri şi ireal. Oamenii tot veneau şi le aduceau mîncare. Mincăruri gătite, conserve, cozonaci, plăcinte. Margie spunea că habar nu are ce să facă cu toate astea. Nu le era foame deloc. Miercuri seara a încercat să facă dragoste cu soţia lui şi amîndoi au izbucnit în plîns.
Margie nu se simţea bine. Metoda prin care ea încerca să facă faţă situaţiei era să facă curăţenie în toată casa şi mătura şi aspira şi ştergea praful şi spăla duşumelele cu o patimă furioasă care înlătura orice gînd. Zilele răsunau de zdrăngănitul găleţilor cu apă şi de zumzăitul aspiratorului, iar aerul era plin de aromele înţepătoare de amoniac şi detergent. Strînsese toate hainele şi jucăriile copiilor, le împachetase cu grijă în cutii mari de carton şi le dusese la Armata Salvării şi la magazinul Bunăvoinţei. Joi dimineaţa, cînd a ieşit din dormitor, Tony a descoperit toate cutiile etichetate şi aliniate frumos în faţa uşii de la intrare. Niciodată în viaţa lui nu a mai văzut ceva atît de oribil ca acele cutii mute. Margie a mai scos şi toate covoarele în curtea din spate, le-a atîrnat pe sîrme şi le-a bătut cu cruzime. Şi oricît de împăienjenită i-ar fi fost privirea în starea lui de semiconştienţă, Tony tot a observat cît de palidă devenise soţia sa începînd de marţi sau miercuri; pînă şi buzele ei păreau a-şi fi pierdut culoarea naturală. Cearcănele adînci, negricioase i se strecuraseră pe nesimţite sub ochi.
Gîndurile acestea îi trecură prin minte în mai puţin timp decît ar fi durat să le pună în cuvinte şi era pe punctul de a adormi din nou cînd ea căzu iarăşi, însă, de această dată, nu îi mai răspunse cînd o strigă.
Se ridică şi se tîrî pe scări pînă în camera de zi şi o văzu lungită pe jos, respirînd sacadat şi privind fix tavanul cu ochi buimăciţi. Tocmai schimba aranjamentul camerei şi toate mobilele erau trase de la locul lor, dînd încăperii un aspect ciudat, de mecanism dezmembrat.
Boala de care suferea avansase în timpul nopţii şi înfăţişarea ei pătrunse ca o lamă de cuţit prin ceaţa care îi învăluia mintea. Purta încă un halat care i se rupsese pînă aproape de coapsă. Picioarele ei aveau culoarea marmurei; bronzul căpătat în timpul vacanţei de vară dispăruse aproape complet. Mîinile i se mişcau ca nişte năluci. Gura îi era deschisă, de parcă nu avea suficient aer şi observă şi ciudata lungime a dinţilor, însă nu se opri să analizeze motivul. S-ar fi putut să fie vorba doar de un joc al luminii.
― Margie? Iubito?
Ea încercă să-i răspundă, nu reuşi, şi atunci îl cuprinse frica adevărată. Se duse să cheme un doctor.
― Nu... nu.
Cuvintele erau repetate printre răsuflări sacadate. Izbutise cu greu să se ridice în şezut şi întreaga casă tăcută era plină doar de respiraţia ei şuierătoare.
― Ridică-mă.., ajută-mă... soarele arde atît de tare...
Se duse la ea şi o luă în braţe, uluit de cît de uşoară era. Părea a nu cîntări mai mult decît o bocceluţa cu vreascuri.
― ...canapea...
O aşeză acolo, cu capul sprijinit de braţul canapelei. Acum, cînd se afla în afara razelor de soare care treceau prin fereastră şi formau un lac de lumină pe covor, respiraţia ei părea a se fi liniştit într-o oarecare măsură. Închise ochii cîteva clipe şi el-fu iarăşi impresionat de strălucirea netedă a dinţilor ei în contrast cu buzele. Simţi nevoia să o sărute.
― Lasă-mă să chem un doctor, spuse.
― Nu. Mă simt mai bine. Soarele mă... mă ardea. Îmi venea să leşin. Mi-e mai bine acum.
Obrajii i se coloraseră uşor.
― Eşti sigură?
― Da. Mi-e bine.
― Te-ai obosit prea tare, iubito.
― Da, răspunse ea pe un ton răbdător, însă ochii i se mişcau neliniştiţi.
El îşi trecu o mînă prin păr, trăgînd de şuviţele rebele.
― Trebuie să ieşim din starea asta,- Margie. Trebuie. Arăţi...
Se întrerupse, nedorind să o rănească.
― Arăt groaznic, spuse ea. Ştiu. M-am uitat în oglinda de la baie înainte de culcare aseară şi parcă nici nu eram acolo. O clipă mi s-a părut...
Umbra unui surîs îi şterse buzele.
― Mi s-a părut că văd cada din spate. De parcă nu mai rămăsese decît foarte puţin din mine şi ce rămăsese era... ah, atît de... şters...
― Vreau să te consulte doctorul Reardon.
Însă ea nu-i dădu atenţie. Părea că nu l-a auzit
― Am avut cel mai frumos vis în ultimele trei sau patru nopţi, Tony. Şi era atît de real. În vis, Danny vine la mine. Zice: „Mămico, mămico, sînt aşa de fericit că am venit acasă." Şi mai zice... mai zice...
― Ce mai zice? o întrebă cu blîndeţe.
― Zice... că e bebeluşul meu din nou. Copilul meu la sînul meu iarăşi. Şi îi dau să sugă şi... şi atunci mă cuprinde un sentiment atît de dulce şi puţin amar, atît de asemănător cu cel pe care l-am simţit cînd era într-adevăr micuţ, înainte să îl înţarc, însă după ce-i ieşiseră dinţişorii şi mă muşca - oh, trebuie să ţi se pară îngrozitor. Ca poveştile alea pe care le aud psihiatrii.
― Nu, spuse el. Nu.
Se aşeză în genunchi lîngă ea şi ea îl cuprinse cu braţele de după gît'şi începu să plîngă încet. Braţele ei erau reci.
― Fără doctor, te rog, Tony. O să mă odihnesc astăzi.
― Bine.
Faptul că cedase în faţa rugăminţilor ei îl făcu să se simtă cumva neliniştit.
― E un vis atît de frumos, Tony, spuse, cu buzele aproape lipite de gîtul lui. Mişcarea gurii, duritatea atenuată a dinţilor în spatele buzelor erau uluitor de senzuale. Îşi dădu seama ca are o erecţie.
― Aş vrea să-l visez din nou la noapte.
― Poate că ai să-l visezi, zise el mîngîindu-i părul. Poate că ai să-l visezi.

4

― Dumnezeule, ce bine arăţi, spuse Ben
În lumea spitalului de alb compact şi verde anemic, Susan Norton arăta, într-adevăr, foarte bine. Purta o bluză de un galben strălucitor, cu dungi negre, verticale şi o fustă scurtă albastră din material de doc.
― Şi tu arăţi bine, răspunse ea şi se îndreptă spre patul lui. O sărută adînc, iar cu mîna îi cuprinse şoldul şi o mîngîie.
― Hei, zise Susan, întrerupînd sărutul. Te dau afară pentru chestia asta.
―Nu pe mine.
― Sigur că nu. De mine era vorba.
Se priviră.
― Te iubesc, Ben.
― Şi eu te iubesc.
― Dacă m-aş putea urca în pat lîngă tine acum...
― Stai puţin, doar să trag cuvertura.
― Cum aş putea să explic asta zaharisiţilor de aici?
― Spune-le că îmi dai plosca.
Zîmbind, clătină din cap şi îşi trase un scaun.
― S-au întîmplat multe în oraş, Ben.
Deveni serios:
― Ce anume?
Ea şovăi:
― Nici nu prea ştiu cum să-ti spun sau ce părere am eu despre toate astea. În cel mai fericit caz, aş putea spune că mă simt foarte derutată.
― Păi, spune-mi tot şi am să încerc eu să găsesc explicaţii.
― Cum te simţi, Ben?
― Mă refac. Nu-i nimic serios. Doctorul lui Matt, unul, Cody...
― Nu. Mă refer la mintea ta. Cît crezi din toată povestea asta cu Contele Dracula?
― Oh. Asta. Matt ţi-a spus totul?
― Matt e chiar aici, în spital. Un etaj mai sus. La Reanimare.
― Ce?
Se ridică în coate.
― Ce-a păţit?
― Infarct.
― Infarct!
― Doctorul Cody zice că starea lui s-a stabilizat. A fost internat de urgenţă, considerat caz grav, însă asta este procedura pentru primele patruzeci şi opt de ore. Eram cu el cînd s-a întîmplat.
― Susan, spune-mi tot ce-ţi aminteşti.
Bucuria revederii îi dispăruse de pe chip. Trăsăturile lui delicate căpătaseră o expresie atentă, concentrată. Pierdut în camera albă, printre aşternuturile albe şi în pijamaua albă de spital, arăta iarăşi ca un om care de-abia îşi menţine echilibrul pe o sfoară întinsă la mare înălţime, sfoară care poate a început să se destrame.
― Nu mi-ai răspuns la întrebare, Ben.
― Adică ce părere am despre istoria lui Matt?
― Da.
― Îţi voi răspunde spunîndu-ţi ce anume crezi tu. Crezi că m-a înnebunit atît de tare Casa aia a lui Marsten, încît mi-a sărit o doagă. Am dreptate?
― Da, cam aşa ceva. Însă niciodată nu m-am gîndit la situaţia asta în... În termeni atît de duri.
― Ştiu, Susan. Am să încerc acum să-ti explic raţionamentul meu. Ar fi chiar bine să-mi fac ordine în gînduri. Şi îmi dau seama după faţa ta că s-a întîmplat ceva care te-a făcut să nu mai fii chiar atît de sigură pe tine. Aşa este?
― Da... dar nu cred, nu pot...,.
― Taci puţin. Cuvintele astea nu pot, blochează orice altceva. Aşa m-am împotmolit şi eu. Cuvintele astea absolute, imperative, nenorocite. Nu pot. Nu l-am crezut pe Matt, Susan, pentru că asemenea lucruri nu pot fi adevărate. Însă indiferent din ce unghi îi consideram povestea, nu puteam să-i descopăr nici o inexactitate. Singura concluzie logică era că a luat-o razna, aşa este?
― Da.
― Ţi s-a părut nebun?
― Nu. Nu, însă...
― Opreşte-te. Ai în minte gînduri care încep cu nu pot, nu-i aşa?
― Cred că da, spuse fata.
― Nici mie nu mi s-a părut nebun sau cu minţile aiurea. Şi amîndoi ştim că fanteziile paranoice sau complexele de persecuţie nu apar peste noapte. Se dezvoltă în timp. Au nevoie să fie udate, hrănite şi îngrijite. Ai auzit vreodată pe cineva în oraş zicînd că lui Matt i-ar lipsi o doagă? L-ai auzit vreodată pe Matt văitîndu-se din cauza unui presupus duşman care se ţine după el ca să-l omoare? A fost el vreodată implicat în afaceri dubioase -societatea „tumorile la creier sînt cauzate de iradierea cu fluor", sau Fiii Patrioţilor Americani sau Frontul de Eliberare Naţională? Şi-a manifestat el vreodată vreun interes exagerat în chestii cum ar fi şedinţele de spiritism, sau proiecţiile astrale, sau teoria reîncarnării? Ştii că ar fi fost vreodată arestat?
― Nu, spuse ea. Nu, la toate întrebările tale. Însă, Ben... mă doare să spun aşa ceva despre Matt, chiar să presupun asta, dar există cazuri cînd oamenii înnebunesc într-un mod foarte liniştit. Înnebunesc pe dinăuntru.
― Nu cred, şopti el. Există semne. Uneori nu le poţi desluşi dinainte, însă poţi după aceea. Dacă ai face parte dintr-un juriu, ai crede mărturia lui Matt despre un accident de maşină?
― Da...
― L-ai crede dacă ţi-ar spune că a văzut un hoţ care l-a omorît pe Mike Ryerson?
― Da, cred că da.
― Dar nu aşa ceva.
― Ben, pur şi simplu nu pot...'.
― Uite, ai spus din nou cuvintele astea.
Îşi dădu seama că avea de gînd să protesteze şi ridică o mîna, oprindu-i cuvintele.
― Nu discut acest caz, Susan. Încerc doar să-ţi explic cum am raţionat. Bine?
― Bine. Continuă.
― Al doilea gînd care mi-a trecut prin minte a fost că cineva i-a întins o cursă. Cineva care nu este întreg la minte, sau cineva care îi poartă o ranchiună teribilă.
― Aşa m-am gîndit şi eu.
― Matt zice că nu are duşmani. Îl cred.
― Toţi avem duşmani.
― Există duşmani şi duşmani. Nu uita lucrul cel mai important - în toată povestea asta e şi un cadavru. Dacă cineva avea intenţia să-i plătească o poliţă lui Matt, atunci acest cineva a trebuit să-l omoare pe Mike Ryerson ca s-o facă.
― De ce?
― Pentru că toată tărăşenia asta nu prea are sens fără un cadavru. Şi totuşi, după spusele lui Matt, l-a întîlnit pe Mike din pură întîmplare. Nimeni nu l-a ademenit la barul lui Dell joi seara. Nu a primit nici un telefon anonim, nici un bilet, nimic. Coincidenţa acestei întîlniri este ea însăşi suficientă pentru a scoate din calcul un plan prestabilit.
― Şi atunci ce explicaţii logice mai rămîn?
― Că Matt a visat că ar fi auzit cum s-a deschis fereastra, că a visat rîsul şi sunetele ca de supt. Că Mike a murit dintr-o cauză naturală, dar necunoscută încă.
― Numai că tu nu crezi asta.
― Nu cred că a visat că aude cum se deschide fereastra. Era deschisă. Şi oblonul căzuse jos pe iarbă. L-am văzut şi l-a văzut şi Parkins Gillespie. Şi am mai observat şi altceva. Matt are numai obloane cu zăvor - se încuie pe dinafară, nu şi pe dinăuntru. Nu poţi să le deschizi dinăuntru decît dacă le forţezi cu o şurubelniţă sau cu o daltă. Şi în cazul ăsta ar fi o treabă anevoioasă. Şi ar rămîne urme. N-am văzut nici o urmă. Şi mai e ceva: pămintul de sub fereastra aceea este destul de moale. Dacă ai fi vrut să scoţi oblonul de la etaj, ai fi avut nevoie de o scară şi scara ar fi lăsat urme pe pămînt. Nu era nici o urmă. Asta mă nelinişteşte cel mai tare. Un oblon de la etaj scos pe dinafară şi nici o urmă de scară dedesubt.
Se priviră gravi.
― Numai la asta m-am gîndit toată dimineaţa. Şi cu cît mă gîndeam mai mult, cu atît povestea lui Matt mi se părea mai reală. Aşa că am riscat. Mi-am scos din minte pentru o vreme gîndurile care încep cu nu pot. Acum, spune-mi ce s-a întîmplat azi-noapte la Matt acasă. Nimeni nu va fi mai fericit ca mine dacă se va dovedi că toată povestea asta nu e decît o închipuire de-a noastră.
― Nu este, spuse ea pe un ton nefericit. De fapt, situaţia s-a înrăutăţit şi mai mult. Tocmai terminase să-mi povestească despre Mike Ryerson. A zis că aude pe cineva la etaj. Era speriat, dar s-a dus acolo.
Îsi puse mîinile în poală şi şi le strînse cu putere, de parcă i-ar fi fost teamă să fiu zboare.
― O vreme nu s-a întîmplat nimic... şi apoi Matt a strigat ceva despre faptul că îşi revocă invitaţia. După aceea... nu prea ştiu cum să...
― Continuă. Nu te mai chinui să-ţi găseşti cuvintele.
― Cred că cineva - altcineva - a scos un fel de, şuierat. Apoi s-a auzit o bufnitură, de parcă ar fi căzut ceva.
Privirea ei era sumbră.
― Şi apoi am auzit o voce care a spus: O să am grijă să dormi somnul de veci, profesore. Cuvînt cu cuvînt, aşa a spus. Şi, mai tîrziu, cînd am intrat în cameră să iau o pătură pentru Matt, am găsit asta.
Scoase inelul din buzunarul bluzei şi îl puse în mîna lui Ben. Ben îl-răsuci pe toate părţile, apoi îl îndreptă spre fereastră, pentru a descifra iniţialele.
― M.C.R. Mike Ryerson?
― Mike Corey Ryerson. L-am scăpat din mînă şi doar cu efort foarte mare m-am convins să-l ridic din nou - m-am gîndit că poate tu sau Matt o să vreţi să-l vedeţi. Ţine-l tu. Nu-l mai vreau.
― Te face să te simţi...
― Rău. Foarte rău.
Îşi ridică capul sfidătoare:
― Însă, Ben, orice gînd logic se împotriveşte acestei poveşti. Mai degrabă aş crede că Matt l-a ucis într-un fel misterios pe Mike Ryerson'şi a inventat apoi istoria asta nebunească cu vampiri din motive numai de el ştiute. A montat în aşa fel oblonul încît să cadă singur. A vorbit pe două voci, ca un ventriloc, în camera de oaspeţi, în timp ce eu eram la parter; a pus inelul lui Mike...
― Şi şi-a provocat şi un infarct ca să pară mai credibil, spuse aspru Ben. Încă nu mi-am pierdut speranţa într-o explicaţie raţională, Susan. Sper, într-adevăr, să existe una. Aproape că mă rog să existe una. Sînt amuzanţi monştrii din filme, însă ideea că ei stau la pîndă în noapte printre noi nu este deloc distractivă. Pot chiar să fiu de acord cu tine că oblonul a fost montat intenţionat în aşa fel încît să cadă - ar fi putut fi ajutat să facă şmecheria asta doar de o frînghie ancorată de acoperiş. Să mergem mai departe. Matt este, în felul lui, un savant. Bănuiesc că există licori, otrăvuri care ar putea determina simptomele pe care le prezenta Mike - poate otrăvuri nedetectabile. Sigur că teoria asta cu otrava e cam greu de crezut, pentru că Mike mînca aşa puţin...
― Nu te poţi baza decît pe cuvîntul lui Matt, interveni ea. -N-ar minţi, pentru că ştie că examinarea stomacului victimei este o parte importantă a autopsiei. Şi o seringă ar lăsa semne. Însă, de dragul discuţiei, să zicem că s-ar fi putut întîmpla aşa. Şi un om ca Matt ar fi putut să ia ceva care să-l facă să simuleze un atac de cord. Dar care este motivul? Clătină din cap, neajutorată.
― Chiar dacă ar exista un motiv pe care noi nici nu-l putem bănui, de ce ar inventa o poveste atît de nebunească? Cred că Ellery Queen ar putea să explice, însă viaţa nu este un roman de Ellery Queen.
― Dar povestea... povestea asta e nebunie curată, Ben.
― Da, aşa a fost şi Hiroshima.
― Încetează! izbucni ea dintr-o dată. Nu mai face pe intelectualul neînţeles! Nu-ţi stă bine! Vorbim despre basme, coşmaruri, psihoze, cum vrei să-i spui...
― Rahat, spuse el. Fă legătura. Lumea se prăbuşeşte în jurul nostru şi tu te împiedici de cîţiva vampiri,
― ' Salem's Lot este oraşul meu, se încăpăţînă ea. Dacă se întîmpla ceva aici, atunci este real. Nu filozofie.
― Sînt de acord cu tine, zise el şî-şi atinse bandajul de la cap cu un gest mîhnit. Şi fostul tău iubit are o directă de dreapta năprasnică.
― Îmi pare rău. Asta e o latură a lui Floyd pe care nu am cunoscut-o. Nu pot să înţeleg.
― Unde e acum?
― În celula pentru beţivi a puşcăriei. Parkins Gillespie i-a zis mamei mele că ar trebui să-l predea şerifului districtual -Şerifului McCaslin, adică - însă s-a gîndit să mai aştepte să vadă dacă vrei să faci vreo plîngere.
― Ai ceva de spus în sensul ăsta?
― Absolut nimic, spuse fără emoţie. Nu mai există în viaţa mea.
― Nu depun nici o plîngere.
Îşi ridică sprîncenele.
― Însă vreau să stau de vorbă cu el.
― Despre noi?
― Despre motivul care l-a făcut să vină la mine îmbrăcat în trenci, cu pălărie, ochelari de soare... şi mănuşi de cauciuc.
― Ce?
― Ei bine - spuse privind-o atent -, strălucea soarele. Îl lumina direct. Şi nu cred că îi făcea plăcere.
Se priviră în tăcere. Părea a nu mai fi nimic de spus despre acest subiect.

5

Cînd Nolly i-a adus lui Floyd micul dejun de la Excellent Cafe, Floyd dormea buştean. Lui Nolly i se părea o ticăloşie să-l trezească doar ca să mănînce doua ouă arse şi cinci sau şase bucăţi de slănină unsuroasă pregătite de Pauline Dickens, aşa că Nolly le mîncă el însuşi în birou şi bău şi cafeaua. Un talent tot avea Pauline: făcea cafea bună, măcar atît. Însă atunci cînd i-a adus prînzul şi Floyd dormea încă şi tot în aceeaşi poziţie, Nolly se sperie puţin şi puse tava pe podea şi lovi gratiile celulei cu lingura.
― Hei! Floyd! Trezeşte-te, ţi-am adus masa.
Floyd nu se trezi şi Nolly îşi scoase inelul cu chei din buzunar ca să deschidă' uşa celulei pentru beţivi. Se opri însă Înainte de a introduce cheia în broască. Cu o săptămînă înainte se întîmplase un mare tămbălău djn cauza unui tip care s-a prefăcut bolnav pînă cînd a sărit la bătaie. Nolly nu credea că Floyd Tibbits ar fi fost un tip deosebit de dur, însă, pe de altă parte, nu prea putea spune că îi cîntase un cîntec de leagăn lui Mears,
Stătea nehotărît, ţinînd lingura într-o mînă şi inelul cu chei în cealaltă, un individ masiv a cărui cămaşă albă, descheiată la guler, era întotdeauna pătată de transpiraţie la subţioară în zilele calde. Făcea parte din echipa de popice, iar la sfîrşit de săptămînă colinda barurile. În portofel, chiar lîngă calendarul de buzunar oferit de biserica luterană, avea o listă cu baruri şi moteluri din Portland în faţa cărora este atîrnată o lumină roşie. Era un tip prietenos, un păcătos simpatic, cu reacţii încete şi greu de scos din sărite. Cu toate aceste calităţi deloc de neglijat, nu avea o minte prea vioaie şi zăbovi cîteva minute bune în faţa celulei, întrebîndu-se cum să procedeze, lovind în continuare gratiile, strigîndu-l pe Floyd, dorindu-şi ca acesta să se mişte sau să sforăie sau să facă ceva, orice. Tocmai se gîndea că poate ar fi fost bine să-l cheme pe Parkins prin radio şi să-i ceară instrucţiuni, cînd Parkins însuşi spuse din usa biroului:
― Ce dracu' faci, Nolly? îţi chemi porcii?
Nolly se înroşi violent:
― Floyd nu vrea să se mişte, Park. Mă tem că poate că... i-e rău.
― Şi crezi că dacă loveşti gratiile cu lingura aia afurisită o să se simtă mai bine?
Parkins trecu pe lîngă el şi deschise celula.
― Floyd?
Îl scutură de umăr.
― Te simţi bi...
Floyd se prăbuşi de pe prici pe duşumeaua celulei.
― Drace, spuse Nolly. E mort, nu-i asa?
Dar Parkins părea a nu-l fi auzit. Privea fix chipul ciudat de liniştit al lui Floyd. Încetul cu încetul în mintea lui Nolly îşi croi drum gîndul că Parkins arăta de parcă cineva l-ar fi speriat îngrozitor de tare.
― Ce, s-a întîmplat, Park?
― Nimic, zise Parkins! Doar că... hai să ieşim naibii de aici. Şi apoi spuse, de parcă ar fi vorbit cu sine însuşi:
― Isuse, cum îmi mai doresc să nu-l fi atins.
Nolly se uită în jos, la cadavrul lui Floyd, cu o groază pe care abia atunci începea să o priceapă.
― Trezeşte-te, spuse Parkins. Trebuie să aducem doctorul.

6

În aceeaşi zi, după-amiaza tîrziu, Franklin Boddin şi Virgil Rathbun au oprit maşina în faţa porţii din scînduri de la capătul bifurcaţiei lui Burns Road, la două mile de cimitirul Harmony Hill. Era maşina lui Franklin, o camionetă Chevrolet 1957, vehicul ce avusese culoarea fildeşului corintian în primul an al celui de al doilea mandat al preşedintelui Ike, însă care acum era colorat într-un amestec de maro de baligă şi vopsea roşie de grund. Remorca camionetei era plină cu ceea ce Franklin numea Beţivo-Gunoaie. Cam o dată pe lună, el şi cu Virgil încărcau remorca cu Beţivo-Gunoaie şi le duceau la groapa cu gunoi. Mare parte din sus-numitele Beţivo-Gunoaie consta în sticle goale de bere, cutii goale de bere, butoiaşe goale, sticle de vin goale şi sticle goale de vodcă Popov.
― Închis, spuse Franklin Boddin mijindu-şi ochii ca să citească semnul bătut în cuie pe poartă. Hait, să-mi mănînce cura'.
Trase o duşcă din sticla cu bere care se odihnea în poziţie confortabilă sprijinită de umflătura din pantalonii lui şi se şterse la gură cu dosul palmei.
― Azi e sîmbătă, nu?
― Sigur, răspunse Virgil Rathbun.
Virgil habar n-avea dacă era sîmbătă sau marţi. Era atît de beat încît nu era nici măcar sigur de luna în care se aflau.
― Groapa nu-i închisă sîmbătă, nu? întrebă Franklin.
Pe poartă nu era decît un semn, dar el vedea trei. Îşi miji din nou ochii. Pe toate cele trei semne scria „închis". Vopseaua era roşie şi fără îndoială că provenea din bidonul cu vopsea aflat în coliba de îngrijitor a lui Dud Rogers.
― N-a fost niciodată închisă sîmbăta, zise Virgil.
Ridică sticla, nu-şi nimeri gura din prima încercare şi îşi vărsă berea pe umărul stîng.
― Ce pizda mă-sii.
― Închis, rosti Franklin cu iritare crescîndă. Puiu' ăla de curvă a plecat la femei, asta e. O să mi ţi-l închid eu pe el.
Trecu camioneta în viteza întîia şi izbi zăvorul. Spuma din sticla de bere dintre picioare i se revărsa pe pantaloni.
― Fute-o, Franklin! strigă Virgil şi scoase un rîgîit puternic cînd camioneta sfarîma poarta, răsturnînd-o în şanţul drumului, plin cu conserve goale. Franklin trecu într-a doua şi ţîşni pe drumeagul plin de urme de roţi şi gropi. Camioneta sălta înnebunită pe arcurile ei uzate. Sticlele cădeau din remorcă şi se spărgeau. Pescăruşii ţipau, învîrtindu-se în zbor deasupra lor.
La un sfert de milă după poartă, bifurcaţia lui Burns Road, cunoscută acum sub numele de Dump Road (Drumul Gunoaielor) se înfunda într-un teren defrişat, care era groapa propriu-zisă. Arinii şi arţarii de lîngă drum se dădeau la o parte ca să descopere terenul întins, acoperit cu pămînt reavăn, care fusese netezit şi amenajat prin folosirea permanentă a buldozerului cel vechi, marca Case, parcat acum lîngă coliba lui Dud. În spatele acestei arii întinse se afla mina de prund unde se aruncau gunoaiele ce se întindeau în movile gigantice, licărind cu miile de ochi argintii ai sticlelor şi cutiilor din aluminiu.
― Fir-ar al dracu' de cocoşat împuţit, căcăcios, parcă n-a arat şi n-a ars gunoaiele toată săptămîna, spuse Franklin.
Apăsă puternic cu ambele picioare pe pedala de frînă care se înecă în podeaua maşinii cu un urlet mecanic. După un timp, camioneta se opri.
― Asta e, s-a ascuns undeva cu o ladă cu bere.
― Nu ştiam că Dud bea mult, spuse Virgil şi-şi aruncă pe fereastră sticla goală. Scoase alta din punga de la picioare. O deschise la clanţa uşii şi berea, zăpăcită din cauza izbiturilor, i se revărsă bolborosind furioasă pe mînă.
― Toţi ăştia, cocoşaţii, beau de sting, zise Franklin atoateştiutor.
Scuipă pe fereastră, îşi dădu apoi seama că era închisă şi şterse flegma de pe geamul zgîriat şi murdar cu mîneca de la cămaşă.
― Să mergem să-l căutăm. Poate că ne face cinste.
Dădu camioneta înapoi într-un cerc uriaş şi nehotărît şi se opri cu spatele deasupra celui mai nou transport de resturi menajere ale oraşului 'salem's Lot. Opri motorul şi tăcerea îi învălui brusc. Cu excepţia strigătelor pescăruşilor, liniştea era deplină.
― Hai că-i aşa linişte, mormăi Virgil.
Coborîră şi se duseră în spatele camionetei. Franklin desfăcu închizătorile remorcii şi încărcătura se prăbuşi cu zgomot. Pescăruşii care se hrăneau la celălalt capăt al gropii se ridicară într-un nor furios, împînzind văzduhul cu ţipetele lor.
Fără vreun cuvînt, cei doi se urcară în remorcă şi începură să împingă jos Beţivo-Gunoiul. Saci verzi din plastic se învolburau în aerul limpede şi se spărgeau, împrăştiindu-şi conţinutul cînd atingeau solul. Făceau treaba asta de mulţi ani. Ei constituiau o parte a oraşului pe care puţini turişti o vedeau (sau voiau să o vadă) - în primul rînd pentru că oraşul îi ignora printr-un acord tacit şi, în al doilea rînd, pentru că îşi construiseră propriul lor sistem de protecţie. Dacă te întîlneai pe drum cu camioneta lui Franklin, o uitai chiar în clipa cînd îţi dispărea din oglinda retrovizoare. Dacă se întîmpla să le vezi coliba, cu coşul ei de tablă de pe acoperiş trimiţînd o şuviţă subţire de fum în cerul de noiembrie, nu o luai în seamă. Dacă îl vedeai pe Virgil ieşind din crîsma din Cumberland cu o sticlă de vodcă căpătată de pomană şi învelită in hirtie maron, spuneai salut şi apoi nu-ţi puteai aduce aminte cine era cel pe care l-ai salutat; chipul îţi era cunoscut, însă numele nu-ti venea în minte. Fratele lui Franklin era Derek Boddin, tatăf lui Richie (regele de curînd detronat al Şcolii Elementare de pe strada Stanley), şi Derek aproape că a uitat că Franklin mai trăieşte încă şi că se află în oraş. Depăşise stadiul de oaie neagră; devenise complet cenuşiu.
Camioneta era goală acum. Franklin lovi cu piciorul o ultimă cutie de bere - poc! şi îşi sumese pantalonii verzi de lucru.
― Hai să mergem să-l vedem pe Dud, spuse el.
Coborîră din remorcă şi Virgil se împiedică într-unui din propriile sale şireturi dezlegate şi căzu în fund.
― Isuse, nu mai fac lucruri bune ca altădată, mormăi el nedesluşit.
Se îndreptară spre coşmelia din carton gudronat a lui Dud. Uşa era închisă.
― Dud! răcni Franklin. Hei, Dud Rogers!
Lovi o dată în uşă şi întreaga baracă se cutremură. Lacătul mic care încuie uşa pe dinăuntru se desfăcu şi uşa se deschise clătinîndu-se. Baraca era goală, însă în aer persista un miros dulceag, greţos, care îi făcu să se privească lung şi să se strîmbe - şi doar erau veterani ai cîrciumilor, obişnuiţi cu aromele de latrină şi vărsături de toate nuanţele şi densităţile. Izul acesta îl făcu pe Franklin să se gîndească in treacăt la murăturile uitate în butoi ani în şir, pînă cînd zeama care curge din ele devine albă.
― Pui-de căţea, spuse Virgil. Pute mai rău ca o cangrenă.
Cu toate acestea, baraca era curată ca un dispensar. O cămaşă a lui Dud era atîrnată într-un cui deasupra patului, scaunul scorojit de bucătărie era împins sub masă, iar priciul era făcut în stil cazon. În spatele uşii, pe un ziar împăturit, se afla cutia cu vopsea roşie.
― Borăsc dacă n-o ştergem de-aici, zise Virgil.
Chipul lui căpătase o tentă verzuie.
Franklin, care nici el nu se simţea mai bine, se retrase şi închise usa.
Cercetară groapa cu gunoi, care era însă la fel de.pustie şi stearpă ca şi munţii de pe lună.
― Nu-i aci, spuse Franklin. Tre' să fie pe undeva prin pădure, beat cui.
― Frank?
― Ce? îl repezi Franklin. Era deja foarte nervos.
― Uşa era încuiată pe dinăuntru. Dacă nu-i acolo, cum a ieşit?
Uimit, Franklin se întoarse şi examina atent baraca. Pe fereastră vru să spună, însă se răzgîndi. Fereastra nu era altceva decît un pătrat decupat în cartonul gudronat şi acoperit cu o folie din plastic. Şi nici nu era suficient de largă cît să-i permită lui Dud să se strecoare afară, mai ales cu cocoaşa în spate.
― Nu contează, spuse Franklin morocănos. Dacă nu vrea să  bea cu noi, să-l fut. Hai s-o'ntindem d-acilea.
Se înapoiară la camionetă, şi Franklin simţi cum ceva îşi croieşte drum prin membrana protectoare a beţiei - ceva ce nu va mai fi în stare să-şi amintească mai tîrziu şi nici nu va dori să încerce să-şi amintească: un fior necunoscut; senzaţia că în acel loc se întîmplase un lucru foarte rău. Ca şi cum groapa căpătase o inimă care bate iar bătăile acestea erau rare, însă pline de o vitalitate teribilă. Brusc, simţi nevoia să; plece cît mai repede de acolo.
Pe neaşteptate, Virgil spuse:
― Nu văd nici un şobolan.
Şi chiar că nu se vedea nici unul; doar pescăruşii. Franklin încercă să-şi aducă aminte cînd mai adusese Beţivo-Gunoaiele, la groapă şi nu văzuse aici nici un şobolan. Nu reuşi. Şi nici asta nu-i plăcea.
― Tre' că a pus otravă, ce zici, Frank?
― Hai să mergem, spuse Franklin. Hai să plecăm dracu' d-aici.

7

După cină, îl lăsară pe Ben. să urce în salonul lui Matt Burke. A fost o vizită scurtă; Matt dormea. Îi luaseră, totuşi cortul de oxigen, iar sora şefă îi spuse lui Beh că, aproape sigur că Matt se va trezi a doua zi dimineaţă şi va fi în stare să primească vizitatori, chiar dacă numai pentru cîteva minute.
Chipul lui Matt era scofîlcit şi îngrozitor de îmbătrînit; pentru prima dată de cînd îl cunoscuse, lui Ben i se părea că are în faţa ochilor un om în vîrstă. Nemişcat, cu pielea ridată a girului revărsîndu-i-se peste gulerul pijamalei de spital, părea vulnerabil şi lipsit de apărare. Dacă tot ce ştim este adevărat, gîndi Ben, atunci cei de aici nu-ţi fac nici un serviciu, Matt. Dacă este adevărat, atunci ne aflăm în citadela celor ce nu cred, acolo unde coşmarurile sînt înlăturate cu detergent şi cu bisturie şi cu chimioterapie, şi nu cu pari şi biblii şi cimbrişor de cîmp. Ei se mulţumesc cu dispozitivele lor de menţinere a funcţiilor vitale, cu seringile lor, cu clismele lor cu soluţie de bariu pentru spălaturi intestinale. Dacă există vreo spărtură în coloana adevărului, ei nici nu ştiu, nici nu le pasă.
Se îndreptă spre pat şi, cu mişcări blînde, întoarse capul lui Matt spre el. Nu era nici un semn pe pielea gîtului; carnea era neatinsă.
Mai şovăi o clipă apoi se duse la dulăpior şi îl deschise, înăuntru se aflau hainele lui Matt şi, agăţat de clanţa interioară a dulapului, crucifixul pe care îl purta cînd a primit vizita lui Susan. Lanţul lui filigranat strălucea palid în penumbra din salon.
Ben îl luă şi îl puse în jurul gîtului lui Matt.
― Ce faceţi acolo?
O soră intrase cu o cană cu apă şi o ploscă acoperită decent cu un prosop.
― Îi pun cruciuliţa la gît, spuse Ben.
― E catolic?
― Acum este, răspunse Ben sumbru.

8

Se înnoptase deja, cînd se auzi o bătaie uşoară în uşa de la bucătărie a casei familiei Sawyer, aflată pe Deep Cut Road. Cu un zîmbet şăgalnic pe buze, Bonnie Sawyer se duse să deschidă. Purta un şorţ plisat legat în talie, pantofi cu tocuri înalte, şi nimic altceva.
Cînd deschise uşa, Corey Bryant rămase cu gura căscată, iar ochii părură a-i ieşi din orbite.
― Bon... Bon... Bonnie?
― Ce e, Corey?
Femeia se sprijini uşor de canatul uşii, astfel încît sînii dezgoliţi i se ridicară impertinenţi. În acelaşi timp, îşi încrucişa picioarele cu modestie afectată, îmbiindu-l la mii de nebunii.
― Isuse, Bonnie, dacă era...
― Omul de la Telefoane? întrebă ea şi chicoti. Îi luă o mînă şi i-o puse pe carnea tare a pieptului său.
― Ati venit să-mi citiţi contorul?
Cu un geamăt care ascundea şi o nuanţă de disperare (înecatul, cuprins a treia oară în vîrtejul apelor, agăţîndu-se de o glandă mamară, în loc de un pai) o trase înspre el. Îi cuprinse în palme rotunjimea feselor. Şorţul apretât foşni între trupurile lor.
― Mamă, mamă, zise ea, rotindu-şi şoldurile înspre el. Vreţi să fiţi aşa de bun să-mi verificaţi receptorul, domnule de la Telefoane? Am aşteptat toată ziua un telefon important...
O luă în braţe şi închise uşa cu piciorul. Nu trebuia să îi spună unde este dormitorul. Cunoştea drumul.
― Eşti sigură că nu vine acasă? o întrebă.
Ochii ei străluciră în întuneric.
― Ei, despre cine vorbiţi, domnule de la Telefoane? Doar nu despre bărbăţelul meu cel. frumuşel... el e în Burlington, Vermont.
O puse de-a curmezişul pe pat, lăsîndu-i picioarele să-i atîrne pe o parte.
― Aprinde lumina, toarse ea, ca o pisică, iar vocea îi era încărcată de sensuri ascunse. Vreau să văd ce-mi faci.
Aprinse veioza de pe noptieră şi o privi. Şortul i se ridicase. Ochii ei erau calzi, pleoapele grele, pupilele dilatate şi strălucitoare.
― Scoateţi-l, spuse, facînd un gest cu mîna.
― Scoateţi-l dumneavoastră, răspunse ea. Ştiţi să dezlegaţi nuduri, domnule de la Telefoane.
Se aplecă să dezlege cordonul. Întotdeauna reuşea să-l facă să se simtă ca un puşti cu caş la gură care a ajuns prima oară în preajma unei femei iar mîinile îi tremurau mereu cînd se apropia de ea, de parcă carnea ei electriza tot aerul din jur. Gîndul la ea nu îl părăsea niciodată complet. Stătea în mintea lui, ca o zgîrietură pe partea interioară a obrazului, pe care limba nu se poate abţine să nu o atingă. Îi bîntuia pînă şi visele, cu pielea ei aurie, înnebunitor de excitantă. Invenţiile ei nu cunoşteau limite.
― Nu, în genunchi, spuse ea. Aşază-te în genunchi.
Cu stîngăcie, se lăsă în genunchi în faţa ei şi se tîrî pînâ ajunse aproape, întinzînd mîinile spre cordonul şorţului. Îşi puse picioarele încălţate cu pantofi cu tocuri înalte pe umerii lui. El se aplecă şi sărută pielea coapsei ei. Sub buzele sale, carnea era tare şi caldă.
― Aşa, Corey, aşa e bine, mai sus, mai...
― Ce drăguţ, nu-i aşa?
Bonnie Sawyer urlă.
Corey Bryant îşi ridică privirea şi clipi dezorientat.
Sprijinit de uşa dormitorului, se afla Reggie Sawyer. În mîini ţinea o carabină, cu ţevile gemene îndreptate spre podea.
Corey simţi un torent cald în pantaloni cînd i se revărsă vezica.
― Deci e adevărat, se minună Reggie. - Intră în cameră. Zîmbea. - Ce zici de chestia asta? Îi datorez o ladă de bere beţivanului ăla de Mickey Sylvester. Fir-ar să fie.
Bonnie fu prima care să-şi regăsească glasul.
― Reggie, ascultă-mă. Nu e ce crezi. A spart uşa, parcă era nebun, el, el a...
― Taci, pizdă.
Încă mai zîmbea. Un zîmbet blînd. Era un bărbat masiv. Purta acelaşi costum de culoarea oţelului cu care fusese îmbrăcat şi cînd se sărutaseră de rămas-bun, cu doar două ore în urmă.
― Ascultă-mă, spuse Corey pe un ton leşinat. Gura îi era prea plină cu salivă. Te rog. Te rog, nu mă omorî. Chiar dacă merit asta. Doar nu vrei să te bage la puşcărie. Nu din cauza asta. Bate-mă, dar te rog, nu...
― Ridică-te în picioare, Perry Mason, spuse Reggie Sawyer, cu acelaşi zîmbet blînd pe buze. Eşti descheiat la şliţ.
― Domnule Sawyer, ascultă-mă...
― Oh, poţi să-mi spui Reggie, spuse Reggie-cel-care zîmbeşte-blînd. Sîntem aproape cei mai buni prieteni. Chiar se poate spune că m-am scăldat în sperma ta, nu?
― Reggie, nu-i ce crezi, m-a violat...
Reggie se uită la ea, iar zîmbetul lui era blînd şi binevoitor:
― Dacă mai rosteşti un cuvînt, o să-ţi vîr ţeava asta în cur şi o să-ţi expediez o scrisoare pe calea aerului.
Bonnie începu să geamă. Faţa ei căpătase culoarea iaurtului simplu.
― Domnule Sawyer... Reggie...
― Te cheamă Bryant, nu? Taică-tu e Pete Bryant, aşa e?
Capul lui Corey îl aprobă, bălăngănindu-se înnebunit.
― Da, aşa e. Exact aşa e. Ascultă...
― Îi vindeam benzină cînd lucram pentru Jim Webber, spuse Reggie, zîmbind blînd amintirii. Asta s-a întîmplat cu vreo patru sau cinci ani înainte s-o cunosc pe curva asta cu ţîţe mari. Tăticu' tău ştie că eşti aici?
― Nu, domnule, i s-ar frînge inima dacă ar şti. Poţi să mă baţi, merit asta, da' dacă mă omori, tăticu' meu o să afle şi sînt sigur că asta o să-l omoare pe loc şi atunci o să fii răspunzător pentru două...
― Nu, şi eu zic că nu ştie. Vino o clipă în camera de zi. Trebuie să discutăm, Haide.
Zîmbi blînd către Corey, de parcă ar fî vrut să-i demonstreze că nu vrea să-i facă vreun rău şi apoi aruncă o privire spre Bonnie, care se holba disperată la el.
― Tu stai aici, fofoloncel, că altfel îţi promit că n-o să afli cum se termină „Secret Storm". Haide, Bryant, spuse, arătîndu-i drumul cu ţeava puştii.
Clătinîndu-se uşor, Corey intră în camera de zi înaintea lui Reggie. Picioarele parcă îi erau de plastilină. Locul dintre omoplaţi începu să-l mănînce îngrozitor de tare. Acolo o să ţintească, gîndi, chiar între omoplaţi. Mă întreb dacă o să mai trăiesc destul cît să văd cum mi se întind maţele pe pereţi...
― Întoarce-te, spuse Reggie.
Corey se întoarse. Începuse să plîngă în hohote. Nu voia să plîngă în hohote, dar nu se putea abţine. Şi credea că oricum nu avea nici o importanţă dacă plîngea în hohote sau nu. Deja îsi udase pantalonii.
Reggie nu îşi mai ţinea nepăsător puşca sprijinită de braţ. Ţeava dublă era aţintită direct asupra chipului lui Corey. Cele două găuri negre păreau a se căsca în faţa lui pînă cînd deveniră nişte puţuri fără fund.
― Ştii ce-ai făcut? întrebă Reggie. Zîmbetul dispăruse. Era foarte grav acum.
Corey nu răspunse. Era o întrebare idioată. Cu toate acestea, continuă să hohotească.
― Te-ai culcat cu nevasta altuia, Corey. Aşa te cheamă? Corey dădu din cap, în timp ce lacrimile îi şiroiau pe obraji.
― Apucă ţeava puştii, Corey. Uşurel. Are trei cartuşe în ea. Închipuie-ţi... oh, închipuie-ţi că apuci sfîrcul nevesti-mi.
Corey întinse o mînă tremurătoare şi apucă ţeava carabinei. Metalul era rece în palma lui înfierbîntată. Din gît îi ieşi un geamăt lung, chinuit. Nu mai avea ce să facă. Îşi recunoscuse vina.
― Ia-o în gură, Corey. Ambele ţevi. Da, aşa. Uşurel! Aşa e bine. Da, ai o gură destul de mare. Ia-o mai mult. Ştii ce înseamnă să iei ceva în gură, nu?
Fălcile lui Corey se deschiseră larg. Ţevile puştii fură împinse mult înăuntru, pînă îi atinseră cerul gurii, iar stomacul său îngrozit începuse să icnească. Simţea pe dinţi uleiul cu care fusese unsă ţeava.
― Închide ochii, Corey.
Dar Corey se holba la el, cu ochi ameţiţi şi mari ca nişte farfurioare dintr-un serviciu de ceai.
Pe buzele lui Reggie se aşternu iarăşi zîmbetul cel blînd.
― Închide-ţi ochii albaştri de bebeluş, Corey.
Corey îi închise.
Sfîncterul i se relaxa. Îşi dădu doar vag seama de asta. Reggie apăsă trăgaciul dublu. Cocoşul căzu pe camera goală încărcătorului cu un sunet sec: poc-poc.
Corey căzu leşinat la podea.
Reggie îl privi o clipă, zîmbind cu blîndeţe, apoi întoarse puşca cu ţeava în sus. Se îndreptă spre dormitor. - Vin acum, Bonnie. Pregăteşte-te.
Bonnie Sawyer începu să ţipe.

9

Corey Bryant se împleticea pe Deep Cut Road înspre locul unde îşi parcase camioneta. Putea. Ochii îi erau injectaţi şi privirea sticloasă. Avea un cucui mare la spate, unde îşi lovise capul cînd leşinase. Îşi tîra cu greu picioarele pe pămîntul moale. Încercă să se gîndească numai ia tîrşîirul cizmelor şi la nimic altceva, mai cu seamă la neaşteptata şi deplina distrugere a vieţii sale. Era opt şi un sfert.
Reggie Sawyer încă mai zîmbea cu blîndeţe cînd i-a făcut vînt pe uşa din spate. Din dormitor se auzeau suspinele necontenite, zguduitoare ale lui Bonnie, punctîndu-i vorbele:
― Acum pleacă, ca un băieţel cuminte ce eşti. Ia-ţi camioneta şi du-te înapoi în oraş. La zece fără un sfert vine un autobuz din Lewiston în direcţia Boston. Din Boston poţi să iei un autobuz spre oricare altă direcţie. Autobuzul ăsta opreşte în faţa magazinului lui Spencer. Să te urci în el. Pentru că, dacă te mai văd vreodată, te omor. Ea nu are nimic. E doar puţin zguduită. O să fie nevoită să poarte pantaloni şi cămăşi cu mîneci lungi vreo două săptămîni de acum înainte. Nu i-am lăsat semne pe faţă. Dacă ţii la tine, pleacă din 'salem's Lot încă înainte să te speli şi să te simţi iarăşi om.
Şi iată-l acum, îndreptîndu-se spre camionetă, pregătit să facă ce îi spusese Reggie., Din Boston ar fi putut să se ducă în sud... undeva. Avea peste o mie de dolari economisiţi în cont. Întotdeauna mama lui obişnuia să spună că este o fire econoamă. Ar putea să telegrafieze ca să-i trimită banii şi să trăiască din ei pînă cînd îşi va găsi un serviciu şi apoi să se angajeze în îndelungatul proces de a uita noaptea aceasta -gustul ţevii de puşcă, mirosul propriilor fecale uscate în pantaloni.
― Bună seara, domnule Bryant.
Corey scoase un ţipăt înăbuşit şi privi zăpăcit înjur, fără să vadă nimic la început. Vîntul se strecura printre ramurile copacilor, făcînd umbrele să ţopăie şi să danseze pe asfalt. Brusc, ochii săi desluşiră şi o umbră mai consistentă lîngă zidul din piatră dintre drum şi pajiştea lui Cari Smith. Umbra avea forma unui om, însă mai era ceva... ceva...
― Cine eşti?
― Un prieten care vede multe, domnule Bryant.
Silueta îşi schimbă poziţia şi ieşi din umbre. În lumina slabă, Corey văzu că era un domn de vîrstă mijlocie, cu mustaţă neagră şi ochi strălucitori, adînciţi în orbite.
― Aţi fost maltratat, domnule Bryant.
― De unde ştii ce mi s-a întîmplat?
― Ştiu multe lucruri. Aceasta este meseria mea. Fumaţi?
― Mulţumesc.
Recunoscător, luă ţigara oferită. O puse în gură. Străinul aprinse un chibrit de lemn şi în licărirea lui, Corey observă că pomeţii necunoscutului erau proeminenţi şi înalţi, de tip slav, fruntea îi era palidă şi osoasă, părul negru şi lins pieptănat pe spate. Apoi chibritul se stinse şi Corey trase cu nesaţ fumul în plămîni. Era o ţigară italienească, dar orice fel de ţigară era binevenită acum începu să-şi recapete stăpînirea de sine.
― Cine eşti? întrebă din nou.
Străinul izbucni în rîs, hohotele sale uluitor de bogate şi groase plutind în briza uşoară ca fumul ţigării lui Corey.
― Nume! spuse el. Oh, fixaţia americană asupra numelor! Cumpără o maşină de la mine pentru că sînt Bill Smith. Mănîncă asta! Uită-te la programul ăsta la televizor! Mă numesc Barlow, dacă asta te face să te simţi mai bine.
Şi începu din nou să rîdă, în timp ce ochii săi luminoşi aruncau licăriri ciudate. Corey simţi cum propriile-i buze se destind într-un zîmbet şi aproape că nu-i veni să creadă. Necazurile sale îi păreau acum îndepărtate, lipsite de importanţă, în comparaţie cu ironia şi umorul din acei ochi întunecaţi.
― Eşti străin, nu-i aşa? întrebă Corey.
― Vin de departe; însă această ţară... acest oraş... mi se par pline de străini. Înţelegi? Ei? Ei?
Izbucni din nou în hohote de rîs, pline, sonore, şi de această dată i se alătură şi Corey, spre marea lui uimire. Rîsul îi ieşi din gît ca o explozie, căpătînd tonuri cam înalte, din cauza reacţiei isterice întîrziate.
― Străini, da, continuă necunoscutul, însă străini frumoşi, seducători, plini de vitalitate, plini de sînge sănătos, plini de viaţă. Îţi dai seama, domnule Bryant, ce frumoşi sînt oamenii din tara şi oraşul dumitale?
Corey chicoti numai, puţin jenat. Cu toate acestea, nu-şi lua privirea de la chipul necunoscutului. Îl fascina.
― Oamenii acestei ţări nu au cunoscut foamea sau nevoia Au trecut două generaţii de cînd s-au apropiat de aşa ceva, dar şi atunci nenorocirea s-a auzit ca o voce într-o cameră îndepărtată. Ei cred că au cunoscut tristeţea, însă tristeţea lor se aseamănă cu cea a unui copil care şi-a scăpat îngheţata pe iarbă la petrecerea dată în cinstea zilei sale de naştere. Nu există... cum se spune în engleză?... nici un fel de domolire a simţurilor lor. Îsi varsă sîngele unul altuia cu multă energie. Crezi asta? Vezi?
― Da, spuse Corey. În ochii străinului vedea o mulţime de lucruri şi toate minunate.
― Ţara aceasta este un paradox imens. În alte ţinuturi, cînd un om mănîncă în fiecare zi pînă nu mai poate, se îngraşă... mişcările îi sînt mai leneşe... e tot mai indolent. Însă în ţara aceasta..x se pare că, cu cît ai mai multe, cu atît devii mai agresiv. Înţelegi? Ca domnul Sawyer. Are atît de multe, şi totuşi îţi poartă pică pentru firimiturile de la masa lui pe care le-ai luat. Tot ca un copil care îl împinge pe altul de lîngă masă, deşi el însuşi nu mai poate mînca. Nu este aşa?
― Ba da, spuse Corey. - Ochii lui Barlow erau atît de mari şi atîţ de înţelegători. - Este o problemă de...
― Este doar o problemă de perspectivă, nu-i aşa?
― Da! exclamă Corey.
Necunoscutul pusese degetul pe rană, rostind singurul cuvînt care se potrivea. Neobservată, ţigara îi scăpă dintre degete şi continuă să ardă mocnit pe asfalt.
― S-ar fi putut să ocolesc o asemenea comunicare rustică, reflectă străinul. Aş fi putut să mă duc într-una din marile metropole, furnicar de oameni ale acestei ţări. Ptiu!
Trupul i se încorda şi ochii îi aruncară flăcări.
― Dar ce ştiu eu despre metropole? Aş putea fi călcat de o birjă în timp ce încerc să traversez strada! M-aş putea sufoca respirînd aerul stricat! Aş putea intra în contact cu diletanţi proşti şi făţarnici ale căror interese să ,fie... cum spuneţi voi? potrivnice?... da, potrivnice mie. Cum să se descurce un om de la ţară, ca mine, în superficialitatea acestor metropole sofisticate... chiar dacă este vorba de o metropolă americană? Nu! Şi nu şi nu! Scuip pe metropolele voastre!
― O, da, şopti Corey.
― Aşa că am venit aici, într-un oraş despre care mi-a vorbit un om excepţional de inteligent, fost membru şi el al acestei comunităţi, din păcate decedat acum. Oamenii de aici sînt zdraveni, au sîngele sănătos; sînt oameni plini de agresivitatea şi întunericul atît de necesare pentru... nu există cuvîntul acesta în limba engleză. Pokol; vurderlak; eyalik. Mă urmăreşti?
― Da, şopti Cofey.
― Oamenii de aici nu au întrerupt fluxul de viaţă care vine de la mama lor, pămîntul, cu o carapace de beton şi ciment. Mîinile şi le ţin vîrîte chiar în apele vieţii. Au smuls inima pămîntului, inima lui întreagă, pulsînd! Adevărat?
― Da!
Necunoscutul rîse cu blîndeţe şi puse o mînă pe umărul lui Corey.
― Eşti un băiat bun. Un băiat bun şi puternic. Nu cred că vrei să părăseşti oraşul acesta atît de perfect, nu?
― Nu... şopti Corey, însă deveni dintr-o dată bănuitor. Teama îl copleşi din nou. Însă cu siguranţă că nu mai era importantă acum. Omul acesta nu va permite să i se facă nici un rău.
― Şi nici nu-l vei părăsi. Niciodată.
Corey începu să tremure, pironit pe loc, cînd capul lui Barlow se înclină înspre el.
― Şi îţi vei vedea răzbunarea împlinită împotriva celor ce se îmbuibă, în timp ce alţii flămînzesc.
Corey Bryant se cufundă în rîul adînc al uitării, şi rîul acela era timpul, iar apele lui erau roşii.

10

― Cînd telefonul de pe noptiera lui Ben începu să sune, era ora nouă şi la televizorul din salonul spitalului începuse filmul de sîmbătă seara. Era Susan, care de-abia îşi mai putea controla vocea. 
― Ben, a murit Floyd Tibbits. A murit noaptea trecută în celula lui. Doctorul Cody spune că a avut anemie acută, dar eu am fost prietena lui Floyd! Avea tensiune prea mare. Din cauza asta nu l-au primit în armată!
― Ia-mă încet, zise Ben şi se ridică în capul oaselor.
― Şi asta nu e totul. E o familie în mahalaua Bend. McDougall. Copilul lor de zece luni a murit. Au reţinut-o pe doamna McDougall.
― Ai aflat de ce a murit copilul?
― Mama zice că doamna Evans a venit cînd a auzit-o pe Sandra McDougall ţipînd şi doamna Evans l-a chemat pe doctorul Plowman. Un doctor bătrîn. Plowman n-a spus nimic, dar doamna Evans i-a zis mamei mele că ea nu "a văzut nimic care să nu fi fost în regulă cu copilul... decît că era mort.
― Şi tocmai s-a întîmplat ca Matt şi cu mine, nebunii, să nu fim în oraş şi chiar să fim imobilizaţi la pat, spuse Ben, mai mult pentru sine decît pentru Susan. De parcă totul a fost planificat dinainte.
― Mai e ceva.
― Ce?
― A dispărut Carl Foreman. Şi a dispărut şi cadavrul lui Mike Ryerson.
― Cred că asta e, se auzi suspinînd. Asta trebuie să fie. Mîine ies de aici.
― Îţi dau drumul aşa curînd?
― N-au ce face, rosti el cuvintele cu un aer absent. Mintea îi gravita în jurul altui subiect.
― Ai un crucifix?
― Cine; eu? vocea îi suna uimită şi întrucîtva amuzată. Ei comedie, nu.
― Nu glumesc, Susan - în viaţa mea n-am fost mai serios. Există vreun loc unde să-ti poţi procura unul la ora asta?
― Păi, de la Mărie Boddin. Aş putea să mă duc...
― Nu. Nu ieşi pe stradă. Stai în casă. Fă-ţi singură unul, chiar dacă nu te pricepi decît să lipeşti două be'ţişoare. Tine-l lîngă pat.
― Ben, totuşi nu pot să cred. Poate că e, într-adevăr, un maniac, cineva care îşi închipuie că e vampir, dar...
― Crezi ce vrei, dar fa-ţi crucea.
― Dar...
― Te rog? Chiar dacă nu înseamnă decît că mă faci să mă simt mai bine?
Fără tragere de inimă:
― Bine, Ben.
― Poţi să vii la spital mîine pe la nouă?
― Da.
― În regulă. O să mergem sus şi o să-i povestim lui Matt totul. După aia tu şi cu mine vom sta de vorbă cu doctorul James Cody.
Susan zise:
― O să creadă că eşti nebuni Ben, îţi dai seama?
― Cred că da. Însă totul pare mai real după lăsarea întunericului, nu-i aşa?
― Da, şopti ea. Dumnezeule, aşa pare.
Absolut fără nici un motiv, se gîndi la Miranda şi la moartea ei: motocicleta care derapează pe asfaltul ud, sunetul ţipătului ei, propria lui panică iraţională şi latura camionului mai mare şi mai mare în timp ce, neajutoraţi, se îndreaptă înspre ea.
― Susan?
― Da?
― Ai grijă de tine. Te rog.
După ce ea închise, puse receptorul la loc în furcă şi se uită la televizor, aproape fără să vadă comedia cu Doris Day şi Rock Hudson care începuse. Se simţea gol, expus. El nu avea nici o cruce. Ochii îi rătăciră înspre fereastra care nu dezvăluia decît întunericul de afară. Teama veche, de copil, teama de beznă începu să îl cuprindă şi se uită la televizor unde Doris Day făcea baie unui cîine flocos. Îi era frică.

11

Morga din Portland este o încăpere rece şi aseptică, îmbrăcată în întregime în gresie verde. Podeaua şi pereţi ereau de un verde mediu, iar verdele tavanului este ceva mai deschis. Pe pereţi sînt aliniate uşi pătrate care seamănă cu nişte dulapuri mai mari pentru bagaje de mînă. Peste ele, tuburi lungi, fluorescente, dispuse paralel, aruncă o lumină îngheţată, impersonală. Decorul acesta nu poate fi numit inspirat, însă nu a existat nici un caz în care vreun client să se fi plîns de aceasta.
În acea sîmbătă noaptea, la ora zece fără un sfert, doi sanitari au adus targa cu trupul neînsufleţit şi acoperit cu un cearşaf al unui homosexual tînăr care fusese împuşcat în timpul unei altercaţii într-un bar. Primul mort pe care îl primiseră în seara aceea; victimele accidentelor de circulaţie aveau să vină mai tîrziu, între unu şi trei dimineaţa.
Buddy Bascomb tocmai spunea bancul cu francezul şi cu deodorantul vaginal, cînd se întrerupse în mijlocul propoziţiei şi se holbă la şirul de uşi însemnate cu litere de la M la Z. Doua dintre ele erau deschise.
Împreună cu colegul său, Bob Greenberg, îl părăsiră pe noul sosit şi se repeziră într-acolo. Buddy se uită la eticheta de pe prima uşă, în timp ce Bob se duse la a doua.

TFBBITS, FLOYD MARTIN
Sex: M
Admis: 4/10/75
Autops. program. 5/10/75
Semnează: J.M. Cody, M.D.
Trase de mînerul aflat înăuntru şi targa se rostogoli afară pe rotiţele silenţioase.
Goală.
― Hei! strigă la el Greenberg. Căcatul ăsta e gol! Cine are chef de bancuri...
― Am fost la birou tot timpul, spuse Buddy. Nu a intrat nimeni. Jur. Trebuie că s-a întîmplat în schimbul lui Carty. Cum îl cheamă pe ăla?
― McDougall, Randall Fratus. Ce înseamnă prescurtarea inf.?
― Copil, spuse Buddy pe un ton surd. Isuse Cristoase, cred că am dat de belea.

12

Îl trezise ceva.
Stătea întins, învăluit în mătasea întunericului, privind ţintă în tavan.
Un sunet. Un anumit sunet. Însă casa era tăcută.
Se auzi din nou. Ca un scrijelit.
Mark Petrie se întoarse pe o parte şi se uită pe fereastră şi acolo era Danny Glick care îl privea fix, prin sticla geamului, cu pielea palidă de mort, cu ochii roşii şi siniştri. Buzele şi bărbia îi erau mînjite cu ceva închis la culoare; şi cînd îl văzu pe Mark că se uită la el, zîmbi şi-şi dezveli dinţii oribil de lungi şi ascuţiţi.
― Lasă-mă să intru, şopti vocea şi Mark nu îşi dădu seama dacă vorbele acestea traversaseră aerul întunecat către el sau le auzise numai în mintea lui.
Îşi dădu seama că îi era frică - trupul lui îşi dădu seama de asta înaintea gîndului. Nu fusese niciodată atît de înspăimîntat, nici măcar atunci cînd obosise înotînd de la geamandură înspre Popoham Beach şi credea că o să se înece. Mintea lui, încă minte de copil într-o mie de feluri, analiză situaţia în cîteva secunde. Era în pericol de a-şi pierde mai mult decît doar viaţa.
― Lasă-mă să intru, Mark. Vreau să mă joc cu tine.
Entitatea aceea îngrozitoare de la fereastră nu avea de ce să se sprijine; camera lui era la etajul al doilea şi nu avea pervaz. Şi totuşi stătea suspendat în aer... sau poate se ţinea agăţat de şindrila acoperişului, ca o insectă a întunericului.
― Mark... am reuşit să vin. Te rog...
Sigur. Trebuie să-i inviţi înăuntru. Ştia asta din revistele lui cu povestiri de groază, reviste despre care mama sa se temea că s-ar putea să-i facă rău.
Se ridică din pat şi aproape căzu. De-abia atunci îşi dădu seama că spaima era un cuvînt mult prea blînd pentru ceea ce simţea. Nici chiar cuvîntul teroare nu era potrivit. Chipul alb din faţa ferestrei încercă să zîmbească, însă petrecuse prea mult timp în întuneric pentru a-şi mai aminti exact cum. Ceea ce îi oferi lui Mark fu o grimasă tremurătoare - o marcă sîngerîndă a tragediei.
Şi totuşi, nu era chiar atît de rău dacă îi priveai ochii. Dacă îi priveai ochii, nu-ţi mai era atît de frică şi înţelegeai că nu trebuie decît să deschizi fereastra şi să spui: „Intră, Danny" şi apoi nu-ţi va mai fi frică deloc, pentru că vei deveni una cu Danny, vei deveni una cu toţi, vei deveni una cu el. Vei fi...
Nu! Aşa te prinde!
trebui toată voinţa pe care o avea ca să-şi forţeze ochii să privească în altă parte.
― Mark, lasă-mă să intru! îţi ordon! El îţi ordonă!
Mark porni din nou către fereastră. Nu se putea opri. Nu exista nici o cale prin care să refuze acea voce. Cînd se apropie de geam, chipul plin de răutate al băieţelului din cealaltă parte începu să tremure de nerăbdare şi să se strîmbe victorios. Unghiile, înnegrite de pămînt, zgîriară sticla.
Gîndeşte-te la altceva. Repede! Repede!
― Soarele, şopti răguşit, soarele răsare la est. Apa fierbe la o sută de grade. Capra sare piatra, piatra crapă-n patru. Crăpa-i-ar capul caprei cum a crăpat piatra-n patru.
Danny Glick şuiera la el.
― Mark! Deschide fereastra!
― Iepuraşul meu iubit, cin' te-ntrece la fugit...
― Fereastra, Mark, el îţi porunceşte...
― ... ai lăbuţe mititele, ochişori ca două mărgele, mustăcioară la guriţă şi un petic de codiţă.
Voinţa îi slăbea. Vocea şoptită îi descoperise punctele slabe ale baricadei şi acum porunca era şi mai autoritară. Privirea lui Mark se opri pe biroul lui, acoperit cu figurinele în formă de monştri, atît de inexpresivi şi stupizi acum...
Ochii îi rămaseră fixaţi pe un colţ al biroului şi se măriră uşor.
Vîrcolacul din plastic se plimba printr-un cimitir din plastic şi unul din monumentele funerare era în formă de cruce.
Fără să se oprească să se gîndească mai bine (aşa ar fi procedat un altul - tatăl lui, de exemplu -şi asta l-ar fi pierdut) Mark smulse crucea, o ascunse în pumnul strîns şi spuse tare:
― Bine, intră.
Chipul păru inundat de un soi de triumf viclean, dezgustător. Fereastra se ridică şi Danny pătrunse înăuntru şi făcu doi paşi în odaie. Răsuflarea care îi ieşea din gură era atît de urît mirositoare, încît nu existau cuvinte potrivite pentru a o descrie: un iz ca de mormînt părăsit. Mîini reci, albe şi lipicioase ca doi peşti coborîră pe umerii lui Mark. Capul se aplecă într-o parte, buza superioară dezveli caninii strălucitori. Cu o mişcare bruscă, violentă şi plină de ură, Mark lipi crucea din plastic de obrazul lui Danny Glick.
Urletul lui a fost oribil, neomenesc... şi mult. Reverbera numai în coridoarele mintii şi în încăperile sufletului său. Rînjetul de triumf de pe gura obiectului-Glick deveni o grimasă uriaşă de agonie. Fum ţîşni din carnea lui şi o clipă numai înainte ca acea creatură să se retragă şi să se arunce pe jumătate, pe jumătate să se prăbuşească pe fereastră, Mark simţi cum carnea se preface în fum.
Şi apoi se termină totul, de parcă nu s-ar fi întîmplat nimic.
Insă crucea străluci o secundă, cu o lumină orbitoare, de parcă fusese aprins un cablu dinăuntrul ei. Apoi se stinse încet, lăsîndu-i în faţa ochilor numai o umbră albastră.
Prin grătarul din duşumea, auzi cum părinţii aprind veioza din dormitor şi apoi, vocea tatălui său:
― Ce dracu' a fost asta?

13

Două minute mai tîrziu, uşa de la dormitorul lui se deschise; însă avusese timp suficient să reaşeze lucrurile la locul lor. 
― Fiule? şopti Henry Petrie. Eşti treaz?
― Asa cred, răspunse Mark pe un ton somnoros.
― Ai visat urît?
― Aşa... cred. Nu-mi aduc aminte.
― Ai strigat în somn.
― Îmi pare rău. 
― Nu, nu trebuie să-ţi pară rău.
Ezită o clipă, apoi cuvintele ţîşniră din amintirile vechi despre fiul său, un copilaş în pijama albastră, care le dăduse suficientă bătaie de cap, însă într-un mod mult mai explicabil:
― Vrei un pahar cu apă?
― Nu, tată, mulţumesc.
Henry Petrie aruncă o privire fugară prin cameră, incapabil să înţeleagă senzaţia de teroare pe care o simţise cînd se trezise şi care încă îi mai strîngea în cleşti de fier încins sufletul -sentimentul că în ultima clipă fusese evitat un dezastru. Da, totul părea a fi în regulă. Fereastra era închisă. Nici un obiect din cameră nu era răsturnat.
― S-a întîmplat ceva, Mark?
― Nu, tată.
― Bine... atunci, noapte bună.
― Noapte bună.
Uşa se închise încet şi picioarele încălţate în papuci ale tatălui său începură să coboare treptele. Mark se relaxa, simţindu-se uşurat şi în acelaşi timp cutremurat de reacţia întîrziată. Într-o asemenea situaţie un adult ar fi făcut o criză de isterie, şi la fel s-ar fi întîmplat şi cu un copil mai mic sau mai mare. Însă Mark simţi cum teroarea se îndepărtează de el cu paşi mărunţi, senzaţia aceasta amintindu-i de vîntul care te zvintă încet după ce ai înotat într-o zi răcoroasă. Şi, pe măsură ce teroarea se îndepărta, somnul îi luă locul.
Înainte de a adormi de tot, gîndul îi zbură - şi nu pentru prima dată - la ciudăţenia adulţilor. Luau laxative, sau somnifere, sau beau ca să-şi alunge monştrii şi să poată adormi, iar monştrii lor erau atît de blînzi şi domesticiţi: slujba, banii, ce va zice învăţătoarea dacă nu-i voi putea cumpăra lui Jennie haine noi, mă mai iubeşte încă nevasta, cine îmi este prieten. Erau insipizi în comparaţie cu groaza care sta obraz lîngă obraz cu copilul în patul lui învăluit în întuneric, copil care nu are pe nimeni altcineva căruia să i destăinuie, sperînd că va fi deplin înţeles, decît un alt copil. Nu există terapie de grup sau servicii psihiatrice sau de asistenţă socială pentru copilul care trebuie să se confrunte în fiecare noapte cu lucrul acela ascuns sub pat sau în pivniţă, lucrul acela care aruncă priviri lacome şi face tumbe şi te ameninţă de acolo unde ochii adulţilor nu pot ajunge. Noapte de noapte trebuie să porţi aceeaşi bătălie solitară şi unicul tratament împotriva ei este osificarea imaginaţiei. Şi această stare se numeşte maturitate.
Aceste gînduri îi trecură prin cap scrijelite într-un soi de stenografie mentală. Noaptea trecută Matt Burke fusese nevoit să se confrunte cu acelaşi lucru din tarîmul întunericului şi suferise un atac de cord din cauza fricii; acum Mark Petne avusese parte de aceeaşi experienţă şi, numai zece minute mai tîrziu, stătea cuminte în poala somnului, strîngînd uşor în mîna dreaptă crucea din plastic, aşa cum un bebeluş strîng'e o jucărie. Aceasta este diferenţa dintre bărbaţi şi băieţi.

CAPITOLUL UNSPREZECE
BEN (IV)

1

Era ora nouă şi zece, duminică dimineaţă - o dimineaţă de duminică strălucitoare, scăldată de razele soarelui - şi Ben tocmai începuse să se îngrijoreze din cauza lui Susan, cînd sună telefonul de pe noptieră. Smuci receptorul.
― Unde eşti?
― Linişteşte-te. Sînt sus cu domnul Burke, care solicită plăcerea de a te vedea.
― De ce nu ai venit...
― Am trecut pe la tine mai devreme. Dormeai ca un mieluşel.
― Astia de aici îţi dau sedative puternice noaptea ca să-ţi poată fura organele pentru misterioşii lor pacienţi miliardari, spuse el. Ce face Matt?
― Urcă şi vei vedea, zise, şi chiar înainte să închidă, Ben îşi şi pusese halatul pe el.

2

Matt arăta mult mai bine, aproape întinerit. Susan, îmbrăcată într-o rochie de un albastru strălucitor, stătea lîngă pat; şi Matt ridică o mînă în semn de salut cînd Ben intră în salon.
― Trage-ţi o piatră şi stai jos.
Ben luă unul din scaunele oribile şi incomode de spital şi se aşeză.
― Cum te simţi?
― Mult mai bine. Slăbit, dar mai bine. Azi noapte mi-au scos perfuziile din braţ şi azi dimineaţă mi-au dat să mănînc un ou ochi, fiert în apă. Bîh! Ca filmele publicitare pentru azilurile de bătrîni.
Ben o sărută pe Susan şi stăpînirea ei de sine i se păru forţată, de parcă toţi nervii i-ar fi fost ţinuţi laolaltă cu o sîrmă foarte subţire.
― S-a mai întîmplat ceva de cînd m-ai sunat aseară?
― N-am auzit nimic. Însă am plecat de acasă pe la şapte şi oraşul se trezeşte puţin mai tîrziu în zilele de duminică.
Ben îl privi pe Matt:
― Eşti în stare să discuţi chestia asta?
― Da, aşa cred, spuse el şi se mişcă uşor în pat. Crucea de aur pe care Ben i-o pusese la gît străluci puternic.
― Chiar, îţi mulţumesc că mi-ai pus-o la gît. Mă face să mă simt mult mai bine chiar dacă ştiu că am cumpărat-o din stocul de solduri de la Woolworth vineri după-amiază.
― Cum spun doctorii că e starea ta?
― „Stabilizată" este denumirea scîrboasă pe care a folosit-o tînărul doctor Cody cînd m-a examinat aseară. Electrocardiograma spune că nu a fost decît un atac minor de cord... şi că nu s-au format cheaguri.
Îşi drese glasul.
― Şi pentru binele bietului doctor şi eu vreau să sper că nu sînt cheaguri. Toată chestia asta s-a întîmplat doar la o săptămînă după controlul pe care mi l-a făcut şi aş fi nevoit să-l dau în judecată de să-l usture fundul pentru că nu şi-a respectat promisiunea.
Se opri şi îl privi calm pe Ben:
― Mi-a mai zis că a văzut cazuri asemănătoare declanşate de şocuri puternice. N-am suflat o vorbă. Am făcut bine?
― Foarte bine. Însă evenimentele au evoluat şi se precipită. Am de gînd să mă duc cu Susan la Cody şi să-i spunem totul. Dacă nu-mi semnează astăzi chiar externarea, o să-l trimitem la tine.
― O să-i povestesc de n-o să-şi mai dorească să mă audă vreodată, spuse Matt posomorit. Doctor mucos, ticălos afurisit, nici măcar nu-mi dă voie să trag din pipă.
― Ţi-a povestit Susan ce s-a întîmplat în Jerusalem's Lot de vineri pînă acum?
― Nu. A zis că e mai bine să aşteptăm pînă vii şi tu.
― Înainte să înceapă, vrei să-mi spui exact ce s-a întîmplat la tine acasă?
Chipul lui Matt se întunecă şi, o clipă, masca convalescentei păru că vrea să se destrame.Ben surprinse o frîntură din trăsăturile batrînului pe care îl văzuse dormind cu o seară înainte.
― Dacă nu te simţi în stare...
― Nu, sigur că mă simt în stare. Trebuie, dacă e adevărat măcar jumătate din ceea ce bănuiesc.
Surise cu amărăciune.
― Întotdeauna m-am considerat un pic liber cugetător, greu de şocat. Însă e uluitor cît de mult încearcă mintea să blocheze lucrurile care nu îi plac sau pe care le consideră ameninţătoare. Ca tăbliţele vrăjite cu care ne jucam cînd eram mici. Dacă nu-ti plăcea ce ai tras, trebuia numai să tragi hîrtia de deasupra şi dispărea.
― Însă punctele negre rămîneau mereu dedesubt, spuse Susan.
― Da, îi zîmbi el. Minunată metaforă pentru explicarea interacţiunii dintre conştient şi subconştient. Ce păcat că Freud nu s-a gîndit la altă imagine decît aceea a cepei. Însă am început să divaghez.
Îl privi pe Ben.
― Ţi-a povestit Susan?
― Da, însă...
― Vreau doar să ştiu dacă mai e nevoie să-ţi spun toată istoria de la început.
Cu o voce plată, aproape fără urmă de intonaţie, relată întreaga întîmplare, întrerupîndu-se doar atunci cînd în salon intră o soră cu paşi uşori ca şoapta, ca să-l întrebe dacă nu doreşte un pahar cu apă tonică. Matt îi răspunse că ar fi fost minunat să bea o apă tonică şi trase din cînd în cînd din pai pînă cînd isprăvi de povestit. Ben observă cum cuburile de gheată din paharul ţinut de Matt se ciocniră uşor unul de altul cînd acesta tocmai ajunsese la scena în care Mike cădea de pe fereastră cu spatele; fără îndoială că folosea şi în timpul orelor la şcoală acelaşi ton egal, cu foarte puţine inflexiuni. Şi nu pentru prima oară, Ben se gîndi că acest om era demn de toată admiraţia.
Cînd termină, urmă o scurtă pauză căreia Matt însuşi îi puse capăt.
― Aşa, zise el. Tu, care nu ai văzut nimic din toate astea cu ochii tăi, ce părere ai?
― Am discutat despre asta destul de mult ieri, răspunse Susan. Îl las pe Ben să-ţi spună.
Cu puţină sfială, Ben avansa fiecare explicaţie logică pe care apoi o demola cu contraargumente. Cînd menţiona oblonul care se prindea pe dinafară, pămîntul moale, lipsa urmelor unei scări, Matt îl aplaudă.
― Bravo! Adevărat detectiv!
O privi apoi pe Susan:
― Şi tu, domnişoară Norton, care aveai obiceiul să scrii teme atît de bine structurate, cu paragrafe ca plăcile de beton şi propoziţii în loc de mortar? Ce părere ai tu?
Ea îşi privi mîinile aşezate cuminţi în poală şi apoi îşi ridică ochii spre el:
― Ieri Ben mi-a ţinut o întreagă teorie despre semantica expresiei nu pot, aşa că nu o voi folosi. Insă, domnule Burke, mi-este foarte greu să cred că vampirii au invadat 'salem's Lot.
― Dacă se poate aranja astfel încît să nu afle nimeni, sînt de acord să mi se facă testul cu detectorul de minciuni, şopti el.
Susan se îmbujora uşor:
― Nu, nu... te rog să nu mă înţelegi greşit. Sînt convinsă că se întîmplă ceva în oraş. Ceva... oribil. Însă... asta...
Îi acoperi mîna cu a lui.
― Te înţeleg, Susan. Dar vrei să faci ceva pentru mine?
― Dacă pot.
― Haideţi...toţi trei...să pornim de la premiza că toate astea sînt adevărate. Şi să păstrăm această premiză ca fapt pînă cînd -şi numai pînă cînd - poate fi infirmată. Metoda ştiinţifică.Înţelegi? Am discutat cu Ben felurite modalităţi de a testa această premiză. Şi nimeni nu speră mai mult ca mine să fie infirmată.
― Dar nu crezi că va fi, nu-i aşa?
― Nu, spuse el încet. După o îndelungată discuţie cu mine însumi, am ajuns la următoarea concluzie: cred ceea ce am văzut.
Haideţi să uităm o clipă de ceea ce e de crezut şi de necrezut, spuse Ben.
― De acord, zise Mart. Ce crezi că trebuie să facem mai departe?
― Ei bine, spuse Ben, aş vrea să te numesc Cercetător General. Cu pregătirea ta eşti unicul potrivit pentru aceasta. Şi nici nu te poţi mişca.
Ochii lui Matt străluciră ca atunci cînd a pomenit de perfidia doctorului Cody care îi interzisese pipa.
― O să o sun pe Loretta Starcher de îndată ce deschide biblioteca. O s-o rog să-mi trimită o roabă plină cu cărţi de specialitate.
― E duminică, îi aminti Susan. Biblioteca este închisă.
― O va deschide pentru mine, spuse Matt. Şi dacă nu o găsesc, îmi va fi uşor să înţeleg motivul.
― Cere-i orice are o legătură cît de mică cu problema noastră, spuse Ben. Cărţi de psihologie, cărţi de patologie, cărţi de legende şi mituri. Înţelegi? Orice.
― Voi începe să iau notiţe, spuse Matt răguşit. În faţa lui Dumnezeu, mă jur că aşa voi face!
Îi privi pe ceilalţi doi:
― Este pentru prima oară de cînd m-au adus aici, cînd mă simt iarăşi om întreg. Ce veţi face voi?
― Mai întîi, doctorul Cody. I-a examinat şi pe Ryerson şi pe Floyd Tibbits. Poate reuşim să-l convingem să-l exhumeze pe Danny Glick.
― Ar face aşa ceva? îl întrebă Susan pe Matt.
Matt mai luă o gură de apă tonică înainte să răspundă.
― Acel Jimmy Cody care mi-a fost elev ar face-o cît ai clipi din ochi. Era un băiat plin de imaginaţie, fără prejudecăţi, extrem de potrivnic ipocriziei de orice fel. Nu ştiu însă cît de empirist a devenit după colegiu şi facultatea de medicină.
― Mi se pare prea complicat totul, spuse Susan. Mai ales ideea de a-i povesti doctorului Cody, riscînd un refuz direct. De ce să nu mă duc cu Ben la Casa lui Marsten şi să terminăm odată pentru totdeauna? Chiar asta aveam de gînd să facem săptămîna trecută.
― Îţi spun eu de ce, zise Ben. Pentru că pornim de la premiza că totul este adevărat. Eşti chiar atît de nerăbdătoare să-ţi vîri capul singură în gura leului?
― Credeam că vampirii dorm în timpul zilei.
― Indiferent ce e Straker, nu este vampir, spuse Ben, doar dacă nu cumva legendele vechi greşesc. Toată lumea îl poate vedea în timpul zilei. În cel mai fericit caz, am putea fi alungaţi pentru încălcare de proprietate, fără să aflăm nimic. În cel mai rău caz, ne poate lega fedeleş şi ne poate ţine acolo pînă după lăsarea întunericului. O gustărică pentru cînd se trezeşte Contele din benzile desenate.
― Barlow? întrebă Susan.
Ben ridica din umeri:
― De ce nu? Povestea aia cu călătoria de afaceri la New York e prea frumoasă ca să fie adevărată.
Expresia din ochi îi era încăpăţînată, însă Susan nu mai spuse nimic.
― Şi ce o să faceţi în cazul în care Cody o să rîdă de voi? întrebă Matt. Asta dacă nu cheamă infirmierii să vă lege pe loc.
― Mergem la cimitir cînd apune soarele, spuse Ben. Ca să veghem mormîntul lui Danny Glick. Să zicem că încercăm să facem primul test.
Matt se ridică pe jumătate de pe pernele pe care se sprijinea.
― Promite-mi că o să fiţi prudenţi. Ben, promite-mi!
― Vom fi, îl linişti Susan. Vom zornăi din cîte cruciuliţe o să avem la noi.
― Nu glumi cu asta, mormăi Matt. Dacă ai fi văzut ce am văzut eu...
Întoarse capul şi privi pe fereastră la frunzele de arţar, înroşite de soarele toamnei şi la cerul de un albastru limpede.
― Eu nu glumesc, spuse Ben. O să avem grijă.
― Mergeţi la Părintele Callahan, zise Matt. Cereţi să vă dea nişte apă sfinţită... şi, dacă se poate, şi nişte hostie.
― Ce fel de om este? întrebă Ben.
Matt ridică din umeri:
― Puţin cam ciudat. Beţiv, se pare. Dar daca este, atunci este un beţiv politicos şi cultivat. Poate puţin cam revoltat sub jugul Papalităţii luminate.
Ochii lui Susan se măriră uimiţi:
― Eşti sigur că Părintele Callahan e... că obişnuieşte să bea?
― Nu sînt absolut sigur, răspunse Matt. Însă un fost elev de al meu, Brad Champion, lucrează în magazinul de băuturi Yarmouth şi zice că Părintele este client permanent. Cumpără numai Jim Beam. Are gusturi rafinate.
― Se poate sta de vorbă cu el? întrebă Ben.
― Nu ştiu. Dar cred că trebuie să încercaţi.
― Înseamnă că nu îl cunoşti deloc?
― Nu, nu prea bine... Scrie o istorie a Bisericii Catolice în New England şi cunoaşte o mulţime de lucruri despre poeţii aşa-zisei epoci de aur - Whittier, Longfellow, Russel, Holmes şi ceilalţi. La sfîrşitul anului trecut l-am rugat să vorbească elevilor mei din grupul de literatură americană. Are o minte vioaie, replici acide - elevii l-au plăcut foarte mult.
― O să mă duc să-l văd, spuse Ben şi o să-mi ascult intuiţia. O soră deschise uşa salonului, dădu din cap şi, o clipă mai tîrziu intră Jimmy Cody, cu un stetoscop atîrnat în jurul gîtului.
― Îmi deranjaţi pacientul? întrebă pe un ton amical.
― Nici pe jumătate cît îl deranjezi tu, răspunse Matt. Vreau să-mi dai pipa înapoi.
― Nu se poate, răspunse Cody cu un ton absent, căci doctorul citea fişa lui Matt.
― Vraci afurisit, bombăni Matt.
Cody puse fişa înapoi şi trase draperia verde în jurul patului.
― Mă tem că trebuie să vă rog să mă lăsaţi singur cu el cîteva clipe. Ce vă mai face capul, domnule Mears?
― Se pare că nu s-a scurs nimic dinăuntru.
― Aţi auzit ce s-a întîmplat cu Floyd Tibbits?
― Mi-a spus Susan. După ce vă faceţi vizita, aş dori să stăm puţin de vorbă, dacă aveţi timp.
― Pot să vă las la urmă, dacă vreţi. Pe la unsprezece.
― Foarte bine
Cody trase din nou de draperie.
― Acum o să vă rog să ne scuzaţi.
― Uitaţi, prieteni, cum mă bagă la izolare, exclamă Matt. Draperia se lăsă între Susan şi Ben şi pat. Din partea cealaltă auziră vocea lui Cody:
― Data viitoare cînd o să mai fii anesteziat, cred că o să-ţi tai limba şi jumătate din lobul prefrontal.
Îşi suriseră unul celuilalt, aşa cum îşi surîd tinerii cînd afară este soare şi nu au nici o problemă serioasă, însă zîmbetul lor se stinse imediat. O clipă se întrebară amîndoi dacă nu cumva au înnebunit.

3

Cînd Jimmy Cody intră în cele din urmă în salonul lui Ben, era ora unsprezece şi douăzeci. Ben începu să vorbească:
― Ce voiam să vă spun...
― Întîi capul, apoi stăm de vorbă.
Cu blîndeţe, dădu la o parte părul lui Ben, se uită la ceva şi zise:
― O să doară.
Trase leucoplastul şi Ben tresări puternic.
― Ce mai cucui, spuse Cody pe un ton nonşalant şi acoperi rana cu un pansament mai mic.
Cu o lanternă micuţă se uita în ochii lui Ben, apoi îi încercă reflexele cu un ciocan din cauciuc. Un gînd morbid îşi făcu pe neaşteptate loc în mintea lui Ben. Se întrebă dacă era acelaşi ciocan pe care l-a folosit şi cu Mike Ryerson.
― Totul pare a fi în regulă, spuse doctorul punîndu-şi instrumentele deoparte. Care e numele de domnişoară al mamei dumneavoastră?
― Ashford, răspunse Ben. Îi puseseră aceleaşi întrebări şi cînd îşi revenise din leşin.
― Învăţătoarea din clasa întîi?
― Doamna Perkins. Îşi vopsea părul.
― Al doilea nume al tatălui?
― Merton.
― Ameţeli sau greţuri?
― Nu.
― Nu.
― Vi se pare că simţiţi mirosuri stranii, că vedeţi culori ciudate, sau că...
― Nu, nu şi nu. Mă simt bine.
― Eu sînt cel care hotărăşte asta, spuse Cody cu îngîmfare. Vi se întîmplă să vedeţi dublu?
― Deloc de cînd am cumpărat un butoiaş cu bere.
― Bine, zise Cody. Vă declar însănătoşit datorită miracolelor ştiinţei moderne şi capului dumneavoastră tare. Acum, ia să vedem, ce aveaţi să-mi spuneţi? Voiaţi, cred, să mă întrebaţi despre Tibbits şi copilul familiei McDougall. Nu vă pot spune altceva în plus faţă de ce i-am spus Şerifului Gillespie. Unu: mă bucur că ştirea nu a ajuns în ziare; un scandal la fiecare secol este foarte suficient pentru un oraş mic ca al nostru. Doi: să fiu al dracu' dacă stiu cum să-mi explic ce s-a petrecut la morgă. Nu se poate să fi fost un localnic. Avem şi noi partea noastră de ţăcăniţi, dar...
Se întrerupse, observînd stupoarea de pe chipurile lor.
― Nu ştiţi? N-aţi auzit?
― Ce să auzim? întrebă Ben.
― E ca un film cu Boris Karloff. Noaptea trecută, cineva a şterpelit cadavrele de la Morga districtului Cumberland din Portland.
― Isuse Cristoase, exclamă Susan. Cuvintele îi ieşiră anevoios printre buzele înţepenite.
― Ce s-a întîmplat, întrebă Cody, brusc interesat. Ştiţi ceva despre toată povestea asta?
― Încep să cred că ştim într-adevăr, spuse Ben.

4

Era douăsprezece şi zece cînd terminară să-i spună totul. O soră îi adusese pnnzul lui Ben, dar stătea neatins pe o tavă lîngă pat.
Ultima silabă se pierdu în aer şi acum, prin usa întredeschisă, nu se auzea decît clinchetul tacîmurilor celorlalţi pacienţi de pe etaj, mai înfometaţi.
― Vampirii, spuse Jimmy Cody. Şi apoi: Tocmai Matt Burke. În cazul ăsta mi-e foarte greu sa cred că e vorba de o glumă proastă.
Ben şi Susan nu rostiră nici un cuvînt.
― Şi vreţi să-l exhumez pe puştiul Glick, reflectă el. Doamne, Dumnezeule.
Cody scoase o sticluţă din geantă şi o aruncă înspre Ben, care o prinse.
― Aspirină, zise. Ai folosit-o vreodată?
― O mulţime.
― Tata obişnuia să spună că e cea mai bună asistentă a doctorului capabil. Ştii cum acţionează?
― Nu, răspunse Ben.
Răsuci încei în mîini sticluţa cu aspirine, uitîndu-se la ea. Nu îl cunoştea suficient de bine pe Cody ca să ştie ce lăsa să se vadă sau ce ascundea în mod obişnuit. Însă era sigur că foarte puţini pacienţi îl văzuseră în această ipostază vreodată - cu trăsăturile pline de naivitate deformate de gînduri profunde şi introspecţie. Nu dorea să îl scoată pe Cody din starea aceasta. 
― Nici eu nu ştiu. Nimeni nu ştie. Însă e bună pentru migrene şi artrită şi reumatism. Nu ştim nici ce sînt bolile astea. De ce să te doară capul? Nu există nervi în creier. Ştim că compoziţia chimică a aspirinei este foarte apropiată de cea a LSD-ului, însă de ce una vindecă durerea de cap, în timp ce . celălalt îţi umple capul de păsărele? Unul din motivele pentru care nu înţelegem asta este că nu ştim exact ce este creierul. Cel mai bun doctor din lume se află pe o insulă mică în mijlocul unui ocean al ignoranţei. Agităm baghetele noastre magice şi omorîm pui de găină şi citim destinul în sîngele lor. Magie alba. Profesorii mei de la facultate şi-ar smulge părul din cap dacă m-ar auzi vorbind aşa. Unii chiar şi l-au smuls cînd le-am zis că vreau să practic medicina generală în zona rurală a statului Maine. Unul din ei mi-a spus că Marcus Welby obişnuia să deschidă cu bisturiul furunculele de pe fundul pacienţilor neidentificati. Însă nu mi-am dorit niciodată să fiu Marcus Welby.
Surise:
― S-ar tăvăli de groază dacă ar afla că am de gînd să cer un ordin de exhumare pentru băiatul familiei Glick.
― Chiar o s-o faci? întrebă uimită Susan.
― Ce rău poate să facă? Dacă e mort, atunci e mort. Dacă nu e, atunci voi avea cu ce să-i uluiesc pe cei de la convenţia anuală a asociaţiei medicilor. O să-l anunţ pe medicul legist că vreau să caut urme de encefalită infecţioasă. Este unica explicaţie logică la care mă pot gîndi acum.
― S-ar putea să fie asta? vocea lui Susan era plină de speranţă.
― Mai mult ca sigur nu.
― Cît de repede crezi că poţi s-o faci? îl întrebă Ben.
― Mîine, cel mai devreme. Dacă trebuie să mă agit mai mult, atunci marţi sau miercuri.
― Cum trebuie să arate? întrebă Ben. Adică...
― Da, ştiu ce vrei să spui. Familia Glick nu au vrut să-l îmbălsămeze, nu-i aşa?
― Nu.
― A trecut o săptămînă?
― Da.
― Cînd se deschide sicriul, din el iese lin gaz puternic şi un miros destul de respingător. Cadavrul s-ar putea să se fi umflat. Părul i-a crescut foarte mult - şi va continua să mai crească încă o perioadă bună de vreme - şi unghiile vor fi destul de lungi. Mai mult ca sigur că ochii au intrat în orbite.
Susan încercase să păstreze o expresie de imparţialitate ştiinţifică, însă nu reuşise prea bine. Ben se bucură în secret că nu-şi mîncase prînzul.
― Cadavrul încă nu prezintă semne serioase de cangrenare, continuă Cody, pe un ton solemn, de parcă ar fi recitat o poezie, însă mai reţine suficient lichid ca să permită creşterea unei substanţe pe obrajii şi mîinile expuse, o substanţă asemănătoare cu muşchiul, numită... se întrerupse. Iertaţi-mă, nu mi-am dat seama că vă scîrbesc.
― Unele lucruri sînt mai rele decît descompunerea, observă Ben, încercînd să-i imprime tonului un caracter neutru. Şi dacă nu găseşti nici unul din semnele astea? Şi dacă acum cadavrul arată la fel de bine ca în ziua în care a fost îngropat? Ce vom face atunci? îi batem un ţăruş în inimă?
― Nu prea cred, răspunse Cody. În primul rînd, vor fi de faţă fie medicul legist, fie asistentul lui. Şi cred că nici măcar Brent Norbert nu va fi de părere că atitudinea mea ar fi extrem de profesională dacă aş scoate un ţăruş din geantă şi m-aş apuca să-l bat în cadavrul unui copil.
― Şi ce vei face? insistă Ben.
― Ei bine, cu tot respectul pe care i-l datorez domnului Burke, eu personal nu cred că vom descoperi aşa ceva. Dar dacă totuşi cadavrul va fi descoperit într-o stare ciudată, va fi dus, fără doar şi poate, la Spitalul Central al statului Maine, pentru cercetări. Odată ajuns acolo, îmi voi tărăgăna treburile pînă la lăsarea nopţii... şi voi observa ce se va întîmpla atunci.
― Şi dacă se ridică?
― Ca şi tine, nu pot să concep aşa ceva.
― Mi se pare din ce în ce mai uşor să cred asta, spuse Ben mohorît. Pot să stau şi eu cu tine cînd se întîmpla asta... dacă se întîmpla?
― Se poate aranja.
― Bine, spuse Ben. Coborî din pat şi se duse la dulapul unde îşi avea hainele.
― Am să...
Susan chicoti şi Ben se întoarse spre ei: -Ce e?
― Pijamalele de spital au tendinţa să se descheie şi în partea posterioară, domnule Mears, rînji Cody.
― Pe dracu', exclamă Ben şi duse mîna la spate ca să-şi strîngă pantalonii de pijama. Spune-mi Ben.
― Acum, zise Cody ridicîndu-se, Susan şi cu mine te vom lăsă singur. Cînd vei avea o ţinută decentă, ne vei găsi la parter, în cafenea. Avem treabă după-amiază.
― Da?
― Da. Trebuie să spunem familiei Glick povestea cu encefalita. Dacă vrei, pot să te prezint ca fiind colegul meu. Nu trebuie să spui nimic. Mîngîie-ţi doar bărbia şi capătă o privire inteligentă.
― N-o să le placă, nu? - Ţie ţi-ar plăcea?
― Nu, spuse Ben. Nu mi-ar plăcea.
― Ai nevoie de acceptul lor ca să scoţi un ordin de exhumare? întrebă Susan.
― Nu, din punct de vedere tehnic. Dar probabil că da, dacă stăm să gîndim realist. Singura experienţă pe care am avut-o în problema exhumării a fost în anul doi de facultate. Însă mai cred că, dacă familia Glick se va împotrivi din toate puterile, ne-ar putea obliga să apărem în faţa unei comisii. Şi asta ne-ar putea face să pierdem de la două săptămîni pînă la o lună; şi odată ajunşi în faţa-comisiei, mă îndoiesc că teoria mea cu encefalita ar ţine.
Făcu o pauză şi îi privi pe ceilalţi doi.
― Fapt care mă duce la ceea ce mă nelinişteşte cel mai mult, în afară de povestea domnului Burke. Danny Glick este singurul cadavru pe care îl mai avem. Toate celelalte s-au topit pur şi simplu în neant.

5

Pe la ora unu şi jumătate, Ben şi Jimmy Cody au ajuns acasă la familia Glick. Maşina lui Tony 'Glick era parcată în faţă, însă casa era tăcută. Cînd nimeni nu a răspuns la usă, după ce bătuseră de trei ori, au traversat strada, îndreptîndu-se spre o căsuţă construită în stil de fermă de ţară prin anii '50 - un refugiu trist, din prefabricate, susţinută într-un capăt de o pereche de bîrne ruginite. Numele de pe cutia poştală era Dickens. Lîngă alee era aşezată o statuetă de grădină reprezentând un flamingo roz, iar un căţeluş cocker auriu începu să dea voios din coadă cînd cei doi bărbaţi se apropiară de uşa de la intrare.
Pauline Dickens, chelneriţă şi copatroană a cafenelei Excellent deschise uşa la o secundă sau două după ce Cody sunase. Purta uniforma de serviciu.
― Bună, Pauline, spuse Jimmy. Ştii cumva unde sînt domnul şi doamna Glick?
― Vrei să zici că nu ştii?
― Ce să ştiu?
― Doamna Glick a murit azi dimineaţă. L-au dus şi pe Tony Glick la spital. E în stare de şoc.
Ben îl privi pe Cody. Acesta arăta ca un om care primise un pumn zdravăn în stomac.
Iute, Ben lua frînele discuţiei:
― Pe ea unde au dus-o?
Pauline îşi netezi uniforma pe şolduri.
― Acum un ceas, am vorbit cu Mabel Werts la telefon şi ea mi-a zis că Parkins Gillespie avea de gînd s-o ducă la morga evreului ăla din Cumberland. Asta pentru că nimeni nu ştie unde este Cari Foreman.
― Mulţumesc, şopti Cody.
― Îngrozitoare treabă, spuse Pauline şi ochii îi rătăciră înspre casa pustie de peste drum. Maşina lui Tony Glick era ca un cîine uriaş şi răpciugos legat cu un lanţ şi apoi abandonat.
― Mi-ar fi frică, dacă aş fi superstiţioasă.
― Frică de ce, Pauline? o întrebă Cody.
― O... de diverse chestii.
Surîsul îi era şters cînd atinse cu degete tremurătoare lanţul care îi atîrna în jurul gîtului.
Un medalion cu Sfîntul Christopher.

6

Erau iarăşi în maşină. Fără să rostească vreun cuvînt, o urmăriseră pe Pauline plecînd la lucru.
― Şi acum? întrebă Ben în cele din urmă.
― Trebuie să continuăm, spuse Cody. Evreul este Maury Green. Cred că ar fi bine să mergem în Cumberland. Acum nouă ani, băiatul lui Maury aproape că s-a înecat în lacul Sebago. S-a întîmplat că eram pe acolo cu o prietenă şi i-am făcut copilului respiraţie artificială. L-am salvat. Poate că acum a venit clipa cînd să-i cer să-mi facă şi el un serviciu.
― Şi la ce ne-ar folosi? Medicul fegist i-a luat deja cadavrul ca să-i facă autopsie sau ce-i fac ei acolo.
― Mă îndoiesc de asta. E duminică, ai uitat? Medicul legist trebuie că e pe undeva prin pădure cu un tîrnăcop în mînă - e geolog amator. Norbert - ţi-l aminteşti pe Norbert?
Ben aprobă cu o înclinare a capului.
― Norbert ar trebui să fie de serviciu, însă e un personaj excentric, ca să nu spun altfel. Probabil că a scos telefonul din priză ca să poată urmări în linişte meciul la televizor. Dacă mergem acum la morga lui Maury Green, cred că avem toate şansele să găsim cadavrul acolo şi să nu-l ceară nimeni pînă la lăsarea nopţii.
― Bine, spuse Ben. Hai să mergem.
Îşi aminti că trebuia să se ducă şi la Părintele Callahan, însă treaba asta mai putea să aştepte. Lucrurile se precipitau acum. Şi asta nu-i prea convenea. Fantezia şi realitatea se contopiseră.

7

Pînă la intrarea pe autostradă nici unul nu rosti vreun cuvînt, fiecare era adîncit în propriile-i gînduri. Ben se gîndea la ce îi spusese Cody la spital. La faptul că Foreman dispăruse. La faptul că trupurile lui Floyd Tibbits şi ale copilului McDougall nu mai erau de găsit - dispăruseră chiar de sub nasul celor doi sanitari de la morgă. Şi Mike Ryerson dispăruse şi numai Dumnezeu ştia cîţi alţii încă. Oare cîţi oameni din 'salem's Lot se, puteau face nevăzuţi şi nu le observa nimeni lipsa o săptămînă... două săptămîhi... o lună? Două sute? Trei? Gîndul acesta făcea să-i transpire palmele.
― Toată chestia asta seamănă tot mai mult cu visul unui paranoic, spuse Jimmy Cody, sau cu un film de desene animate macabru. Din punct de vedere pur intelectual, cel mai înspăimîntător aspect îl reprezintă relativa uşurinţă cu care poate fi întemeiată o colonie de vampiri - unul este suficient pentru a pune restul în mişcare. Oraşul acesta este minuscul în comparaţie cu Portland sau Lewiston sau Gates Falls. Nu există fabrici aici, unde ar putea fi observată lipsa muncitorilor. Şcolile deservesc trei oraşe şi dacă copiii lipsesc în număr mai mare, cine să bage de seama? Mulţi se duc la slujbă la biserica din Cumberland şi mai mulţi incă nu se duc deloc. Şi televiziunea a pus capăt vizitelor între vecini, cu excepţia neghiobilor care îşi pierd vremea la magazinul lui Milt. Totul se poate desfăşura extrem de eficient în spatele scenei.
― Mda, mormăi Ben. Danny Glick îl infectează pe Mike. Mike îl infectează pe... oh, nu ştiu pe cine. Poate pe Floyd. Copilul McDougall îşi infectează... tatăl? Mama? Cum se simt? A verificat cineva?
― Nu sînt gacienţii mei. Presupun că doctorul Plowman i-a vizitat în dimineaţa asta şi i-a informat despre dispariţia copilului lor. Dar nu am cum să ştiu dacă chiar s-a dus la ei sau a luat în alt fel legătura cu ei.
― Ar trebui să vedem ce fac, spuse Ben.
Începuse să se simtă din ce în ce mai agitat.
― Vezi ce uşor ajungem să ne învîrtim în jurul cozii? Un străin ar putea să treacă prin oraş şi să nu-şi dea deloc seama că ceva nu e în regulă. E doar un alt orăşel de provincie unde magazinele se deschid la ora nouă. Însă cine poate şti ce se petrece în spatele jaluzelelor? Poate că oamenii zac în pat... sau sprijiniţi de peretele cămării ca nişte mături... În pivniţă... asteptînd să apună soarele. Şi la fiecare nou răsărit de soare, tot mai puţini oameni pe străzi. Mai puţini cu fiecare zi ce trece.
Gîtul i se uscase şi înghiţi greu nodul spaimei care îşi făcuse culcuş acolo.
― Nu te ambala, îi spuse Jimmy. N-am dovedit nimic încă.
― Dovezile se adună în noiane, îl repezi Ben. Dacă am fi avut de-a face cu un cadru acceptat de referinţă - să zicem cu o eventuală epidemie de febră tifoidă sau de gripă A2 - întregul oraş ar fi fost deja în carantină.
― Mă îndoiesc. Nu trebuie să uiţi că, de fapt, o singură persoană a văzut ceva.
― Dar nu poţi spune despre el că e beţivanul oraşului.
― Ar fi crucificat dacă s-ar împrăştia povestea, spuse Jimmy.
― De cine? Cu siguranţă că nu de Pauline Dickens. E pe punctul de a-şi lipi semne magice pe uşă.
― În epoca afacerii Watergate şi a crizei de petrol, ea constituie o excepţie, răspunse Jimmy.
Continuară călătoria fară să mai vorbească. Morga lui Green se afla în partea de nord a oraşului în spatele clădirii, între intrarea de serviciu a capelei neconfesionale şi un gard înalt din scînduri, se aflau parcate două dricuri. Jimmy opri motorul şi se uită la Ben:
― Eşti gata?
― Aşa cred.
Coborîră din maşină.

8

Revolta se acumulase în ea toată după-amiaza şi explodă în jurul orei două. Atitudinea lor era prostească, o luau pe ocolite ca să încerce să dovedească ceva- ce era (îmi cer scuze, domnule Burke) oricum un mare rahat. Susan se hotărî să se ducă la Casa lui Marsten acum, în după-amiaza asta.
Coborî la parter şi îşi lua agenda. Ann Norton făcea prăjituri, iar în camera de zi, tatăl ei se uita la meciul transmis la televizor.
― Unde te duci? întrebă doamna Norton.
― Să mă plimb.
― Mîncăm la şase. Vezi să te întorci la timp.
― Sînt înapoi la cinci, cel tîrziu.
Ieşi din casă şi se urcă în maşina de care era atît de mîndră -nu pentru că ar fi fost prima maşină pe care o stăpînea (deşi aşa era), ci pentru că o plătise singură (aproape o plătise, se corectă; mai avea încă şase rate) din munca ei, din talentul ei. Era o Vega decapotabilă, veche de doi ani acum. O scoase cu spatele din garaj şi ridică mîna spre mama ei, care o urmărea pe fereastra bucătăriei. Înstrăinarea încă mai persista între ele, deşi nu vorbeau despre asta. Rana nu se vindecase încă. Celelalte certuri, indiferent cît de dureroase, s-au şters cu timpul întotdeauna; viaţa mergea înainte, iar rănile erau acoperite în bandajul gros al zilelor care trec, bandaj care este smuls de la locul lui doar la cearta următoare, cînd vechile reproşuri şi nemulţumiri vor fi scoase la lumină şi enumerate ca levatele într-un joc de cărţi. Însă de data aceasta înstrăinarea părea definitivă; fusese un război total. Rănile nu mai puteau fi bandajate. Singurul tratament era amputarea. Îşi strînsese aproape toate lucrurile şi se simţea bine. De mult timp trebuia să facă pasul acesta.
Coborî Strada Brock, simţind, pe măsură ce se îndepărta tot mai mult de casă, cum în ea creşte un sentiment de plăcere şi de importanţă (cu un strat deloc neplăcut de absurditate). Avea intenţia să acţioneze pozitiv, iar gîndul acesta o tonifia. Era o fată cu picioarele pe pămînt, iar evenimentele de la sfîrşitul săptămînii o uluiseră, o făcuseră să navigheze în derivă. Acum va trece ea la cîrmă!
Opri maşina pe panta domoală de la marginea oraşului şi traversă pe jos păşunea lui Cari Smith înspre locul unde un gard vopsit în roşu aştepta iarna. Sentimentul că toată povestea era absurdă se intensificase acum şi nu îsi putu reţine zîmbetul cînd începu să îndoaie un ţăruş înainte şi înapoi pînă cînd sîrma care îl ţinea legat se rupse. Ţăruşul avea cam un metru lungime şi era ascuţit la un capăt. Îî duse înapoi la maşină şi îl puse pe bancheta din spate, ştiind la ce anume putea fi folosit (văzuse suficiente filme de groază la cinematograful în aer liber ca să ştie că trebuie să împlîntţi un astfel de ţăruş în inima unui vampir), însă fără să se gîndească dacă ar fi în stare să îl înfigă în inima unui om, dacă circumstanţele i-ar cere s-o facă.
Îşi continuă drumul, ieşi din oraş şi se îndreptă spre Cumberland. Pe stînga drumului era un magazin deschis duminicile, de unde tatăl ei îşi cumpăra ziarul Times. Susan îşi aminti că văzuse acolo pe tejghea o casetă cu mărunţişuri.
Cumpără ziarul şi apoi îşi alese o cruciuliţă mică din aur. Plăti patru dolari şi jumătate unui vînzător gras, care abia dacă-şi întorsese capul de la ecranul televizorului, unde Jim Plunkett pierdea la scor.
O luă înspre nord pe County Road, drum care fusese de curînd reasfaltat şi lărgit la două benzi. În după-amiaza însorită totul părea proaspăt şi înviorător şi viu, şi viaţa părea foarte scumpă. De la asta, gîndurile îi săriră la Ben. Exista o legătură.
Soarele ieşi de după un nor mare care se mişca greoi pe cer, revărsîndu-se printre crengile copacilor de pe margine şi inundînd drumul cu pete de lumină şi umbră. Într-o zi ca asta, gîndi ea, este posibil să crezi că există numai finaluri fericite.
După cinci mile, întoarse maşina pe Brocks Road, care era nepavat odată ce intrai în 'salem's Lot. Drumul urca şi cobora şi şerpuia prin zona împădurită de la nord-vest de oraş şi razele soarelui erau acum împiedicate să mai ajungă pînă la ea. Aici nu erau nici case, nici rulote. Terenul era deţinut în mare parte de o companie producătoare de hîrtie, renumită pentru faptul că le cerea clienţilor săi să nu strîngă prea tare hîrtia igienică. La fiecare treizeci de metri, marginea drumului era presărată cu semne care interziceau vînătoarea, sau care indicau faptul că te afli pe o proprietate particulară. Cînd trecu de intersecţia cu drumul care ducea înspre groapa de gunoi, simţi cum o cuprinde un val de nelinişte. Pe drumeagul acesta mohorît, posibilităţile nebuloase păreau mult mai reale. Se întrebă - şi nu pentru prima oară - - de ce un om normal ar cumpăra dărăpănătura de casă a unui sinucigaş şi de ce ar ţine obloanele lăsate în timpul zilei.
Drumul coborî abrupt şi apoi urcă iarăşi pe panta vestică a - dealului Marsten. Acum putea să desluşească vîrful acoperişului Casei lui Marsten printre ramurile copacilor.
Parcă la capătul unui drum forestier părăsit, la începutul pantei şi coborî din maşină. După o clipă de şovăială, luă ţăruşul şi îşi puse cruciuliţa la gît. Încă se mai simţea ridicolă, insă nici pe jumătate atît de ridicolă cum s-ar fi simţit dacă s-ar fi întîmplat ca cineva care o cunoaşte să treacă pe acolo şi. să o vadă urcînd dealul cu un ţăruş smuls dintr-un gard în mînă.
Bună, Suze, unde te duci?
Oh, mă reped, pînă la Casa aia veche a lui Marsten să omor un vampir. Insă trebuie să mă grăbesc, pentru că ai mei iau masa la ora şase.
Se hotărî să scurteze drumul prin pădure.
Păşi cu atenţie peste un zid de piatră părăginit de la marginea şanţului de lîngă drum şi se bucură că avusese ideea să-şi pună pantaloni. Aceasta era haute couture pentru neînfricaţii ucigaşi de vampiri. Mai avea de înfruntat tot felul de tufe cu spini şi denivelări de teren pînă cînd să ajungă în pădure.
La umbra pinilor era cel puţin cu zece grade mai răcoare şi era şi mai mult întuneric. Pe pămînt se întindea un covor cu ace de pini şi molizi, iar vîntul şuiera printre ramuri. Un animal micuţ îşi făcu loc undeva prin tufe. Dintr-o dată îşi dădu seama că, dacă ar fi luat-o la stînga, după mai puţin de o jumătate de milă, ar fi ajuns la Cimitirul Harmony Hill; şi ar fi putut să şi intre în el, dacă ar fi fost destul de sprintenă şi ar fi escaladat zidul din spate.
Îşi croi drum înainte, încercînd, pe cît era posibil, să nu facă nici un zgomot. Cînd se apropie de culmea dealului, începu să întrevadă prin ecranul tot mai subţire de ramuri - ochii orbi ai casei care priveau fără să vadă oraşul de dedesubt. Şi începu să-i fie frică. Nu putea să explice exact motivul şi, prin aceasta, se asemăna cu frica pe care o simţise (dar pe care o uitase aproape de tot) acasă la Matt Burke. Era destul de sigură că nu o putea auzi nimeni şi era ziua în amiaza mare - însă teama era acolo, ca o greutate care o sufoca. Părea că se revarsă în conştiinţa ei dintr-o parte a creierului care era în mod obişnuit tăcut, şi poate tot la fel de demodat şi inutil ca şi apendicele. Dispăru toată bucuria pe care o simţise în faţa zilei însorite. Dispăru şi sentimentul că juca un joc. Dispăru şi hotărîrea. Îşi aminti de filmele de groază văzute la cinematograf, în care eroina se aventurează pe o scară îngustă în pod ca să afle ce a speriat-o atît de tare pe biata şi bătrîna doamnă Cobham, sau într-o pivniţă întunecată şi plină cu pînze de păianjen, unde pereţii sînt din piatră şi sînt umezi - ca un uter simbolic - şi ea, ghemuită confortabil în îmbrăţişarea prietenului ei, gîndea: Ce idioată...Eu n-aş face niciodată aşa ceva! Şi iată că acum o făcea; şi începu să realizeze cît de mare devenise prăpastia dintre creierul mare şi cel mijlociu; cum creierul mare poate să te forţeze să faci ceva, în ciuda semnalelor de avertizare emise de zona aceea instinctivă, atît de asemănătoare fizic cu creierul unui aligator. Creierul mare te poate obliga să mergi mai departe, pînă cînd uşa podului se deschide brusc şi în pragul ei apare o oroare care rînjeşte la tine, sau pînă cînd priveşti în nişa de cărămizi a pivniţei şi vezi...
ÎNCETEAZĂ! 
Alungă gîndul şi îşi dădu seama că transpirase. Şi doar din cauză că văzuse o casă obişnuită cu obloanele lăsate.Trebuie să încetezi să te mai porţi ca o idioată, îşi zise. O să te duci acolo şi o să cercetezi puţin locul, atîta tot. Din curtea din faţă poţi să-ţi vezi propria casă. Deci, pentru numele lui Dumnezeu, ce ţi se poate întîmpla într-un loc de unde poţi să-ţi vezi casa?
Cu toate acestea-, se aplecă uşor şi strînse mai tare ţăruşul în mînă, şi cînd perdeaua de copaci deveni prea subţire ca să o mai poată proteja, se lăsă în patru labe şi începu să se tîrască. Peste trei sau patru minute, ajunse cît de departe putea fără a-şi da în vileag prezenţa. Din locul unde era acum, în spatele ultimului pîlc de pini şi al ramurilor de ienupăr, putea să vadă partea de vest a casei şi caprifoiul crescut sălbatic pe zid, pe care toamna însă îl lăsase fără frunze. Iarba verii ea îngălbenită, dar încă înaltă pînă aproape de genunchi. Nimeni nu o tăiase.
Brusc, în tăcerea deplină, se auzi vuietul unui motor, facîndu-i inima să i se urce în gît. Încercă să-şi recapete stăpînirea de sine, înfigîndu-şi degetele în pămînt şi muş-cîndu-şi cu putere buza inferioară. O clipă mai tîrziu, apăra o maşină veche şi neagră, se opri pe aleea din faţa casei, apoi întoarse înspre dramul către oraş şi porni. Înainte să dispară, Susan reuşi să desluşească destul de bine chipul omului de la volan: cap mare şi chel, ochi atît de înfundaţi încît nu poţi vedea decît orbitele, şi reverele şi gulerul unui costum închis la culoare. Straker. Probabil că se ducea la magazinul lui Crossen.
Observă că majoritatea obloanelor erau crăpate. În regulă. O să se furişeze pînă acolo, o să se uite prin crăpături şi o să vadă ce e de văzut. Probabil că nimic altceva decît, o casă în primele etape ale unui proces îndelungat de renovare, pereţi care tocmai au început să fie zugrăviţi, poate nişte tapete noi, scule şi scări şi găleţi. Toate acestea tot atît de romantice şi supranaturale ca un meci de fotbal la televizor.
Dar totuşi: frica.
O copleşi pe neaşteptate, emoţia învingînd logica şi faianţa lucioasă a creierului mare, umplîndu-i gura cu gust de rugină.
Şi îşi dădu seama că e cineva în spatele ei, chiar înainte de a simţi mîna care i se aşeză pe umăr.

9

Se întunecase aproape complet.
Ben se ridică din scaunul pliant din lemn, se duse la fereastra care dădea în curtea din spate a camerei mortuare şi nu observă nimic neobişnuit acolo. Era şapte fără un sfert şi umbrele înserării erau foarte lungi. Iarba era încă verde, în ciuda anotimpului şi se gîndi că grijuliul antreprenor de pompe funebre va încerca să o menţină astfel pînă cînd o va acoperi zăpada. Simbol al continuităţii vieţii în mijlocul morţii anului. Acest gînd i se păru excesiv de deprimant şi se întoarse de la fereastră.
― Mi-aş dori să am o ţigară, spuse.
― Ţigările sînt adevăraţii ucigaşi, replică Jimmy fără să se întoarcă înspre el. Se uita la un program de divertisment de duminică seara la televizorul portabil, marca Sony, al lui Maury Green.
― Şi eu as vrea să fumez. M-am lăsat acum vreo zece ani, cînd chirurgul şef a ţinut prelegerea despre efectele nocive ale ţigărilor. Mi-ar fi dat notă proastă dacă nu m-aş fi lăsat. Însă mereu cînd mă trezesc întind mîna pe noptieră după pachetul cu ţigări.
― Parcă ai spus că te-ai lăsat.
― Îl ţin acolo din acelaşi motiv pentru care unii alcoolici îsi ţin sticla cu scotch pe raftul din bucătărie. Puterea voinţei, fiule.
Ben se uită la ceas: 6,47. Ziarul de duminică al lui Maury Green anunţa că apusul va avea loc în mod oficial la 7,02.
Jimmy se descurcase destul de bine. Maury Green era un omuleţ care le-a deschis uşa îmbrăcat cu o cămaşă albă, desfăcută la gît şi cu o vestă descheiată pe deasupra. Expresia lui gravă, inchizitorială, se transformase într-un zîmbet larg de bun-venit:
― Shalom, Jimmy, exclamă el. Ce bine-mi pare să te văd! De ce te-ai ascuns atîta vreme?
― Am încercat să salvez lumea de guturai, zîmbi Jimmy cînd Green îi strînste mîna. Vreau să-ţi prezint un foarte bun prieten de-al meu. Maury Green, Ben Mears.
Mîna lui Ben fu cuprinsă în ambele mîini ale lui Maury. Ochii îi străluciră în spatele ochelarilor cu rame negre.
― Shalom şi ţie. Orice prieten al lui Jimmy, etc. etc. Intraţi, amîndoi. S-o chem pe Rachel...
― Te rog, n-o chema, spuse Jimmy. Am venit să-ţi cerem un serviciu. Unul destul de important.
Green îl privi atent:
― Un serviciu destul de important, îl tachina uşurel. Şi de ce, mă rog? Cu ce m-ai ajutat tu de copilul meu a terminat al treilea din clasă liceul? Cere-mi orice, Jimmy.
Jimmy roşi:
― Am făcut ce ar fi făcut oricine altcineva, Maury.
― Nu am de gînd să mă cert cu tine, spuse Green. Cere-mi. Ce este atît de grav, că sînteţi amîndoi atît de îngrijoraţi? Aţi avut vreun accident?
― Nu, nu e vorba de aşa ceva.
Îi duse într-o încăpere mică în spatele capelei şi, în timp ce vorbeau, Green fierbea cafeaua pe plită, într-un ibric vechi şi deformat.
― A venit Norbert după doamna Glick? întrebă Jimmy.
― Nu şi nici n-am primit vreo veste de la el, spuse Maury punînd pe masă zahărul şi frişca.Ticălosul ăsta o să apară pe la unsprezece noaptea şi o să se întrebe de ce nu sînt aici ca să-i deschid.
Oftă:
― Biata femeie. Aşa o tragedie într-o singură familie. Şi e aşa de drăguţă, Jimmy. A adus-o zevzecul ăla bătrîn de Reardon. Ţi-a fost pacientă?
― Nu, răspunse Jimmy. Însă Ben şi cu mine... am vrea s-o veghem în seara asta, Maury. Aici la tine.
Green se opri cu mîna întinsă după ibricul cu cafea.
― Să o veghezi? Vrei să spui să o examinezi?
― Nu, zise netulbufat Jimmy. Doar să o veghez.
― Glumeşti?
Îl privi cu atenţie.
― Nu, văd că nu glumeşti. Şi de ce, mă rog, vrei să faci asta?
― Nu pot să-ţi spun, Maury.
― Aha.
Turnă cafeaua, se aşeză lîngă ei şi sorbi din ceaşcă.
― Nu e prea tare. E foarte bună. Are ceva? Ceva molipsitor?
Jimmy şi Ben se priviră.
― Nu în sensul acceptat al cuvîntului, spuse Jimmy în cele din urmă.
― Şi vrei să nu scot un cuvînt despre toate astea, nu?
― Da.
― Şi dacă vine Norbert?
― Mă ocup eu de el, spuse Jimmy. O să-i spun că m-a rugat Reardon să văd dacă nu cumva nu are encefalită infecţioasă. Nu o să verifice niciodată.
Green îl aprobă din cap:
― Norbert nu e în stare să-şi verifice ceasul, dacă nu îi spune cineva cum s-o facă.
― În regulă, Maury?
― Sigur, sigur. Dar parcă ziceai că ai să-mi ceri un serviciu important.
― Poate că e mai important decît îti poţi da seama.
― Cînd îmi termin cafeaua, mă duc acasă să văd ce oroare mi-a pregătit Rachel pentru cina de duminică. Uite cheia. Încuie cînd plecaţi, Jimmy.
Jimmy puse cheia în buzunar.
― Aşa voi face. Mulţumesc încă o dată, Maury.
― N-ai de ce. Te rog însă, fa-mi şi tu un serviciu.
― Sigur. Ce anume?
― Dacă moarta zice ceva, notează-ţi pentru posteritate, începu să chicotească, văzu expresiile identice de pe chipurile celor doi şi se opri.

10

Era şapte fără cinci şi Ben simţea cum încordarea îi cuprinde trupul.
― Ai putea să nu te mai uiţi atît de des la ceas, îi spuse Jimmy. Să ştii că n-o să meargă mai repede dacă te tot uiţi la el.
Ben tresări, surprins asupra faptului.
― Mă cam îndoiesc că vampirii - dacă există într-adevăr - se ivesc la ora apusului calendaristic, spuse Jimmy. Nu e suficient de întuneric atunci. ,
Şi totuşi se ridică şi închise televizorul, întrerupînd măcăitul unei raţe sălbatice.
Tăcerea învălui încăperea ca o pătură groasă. Se aflau în atelierul lui Green şi cadavrul lui Marjorie Glick se afla pe o masă din oţel inoxidabil, prevăzută cu jgheaburi şi bride, masă de lucru care putea fi ridicată şi coborîtă. Îi amintea lui Ben de mesele din camerele de gardă ale spitalelor.
Cînd veniseră, Jimmy ridicase cearşaful care acoperea trupul neînsufleţit al femeii şi îi făcuse o examinare sumară. Doamna Glick era îmbrăcată cu un halat de casă matlasat de culoare roşie, iar în picioare avea papuci tricotaţi. Avea un leucoplast lipit pe fluierul piciorului, care acoperea, probabil, o tăietură mică făcută de aparatul de ras. Ben îşi întoarse privirea de la ea, însă ochii lui, minaţi de o voinţă proprie, o căutară iar şi iar.
― Ce crezi? întrebă Ben.
― Nu am de gînd să mă angajez într-un fel sau altul, cînd următoarele trei ore vor hotărî în locul meu. Însă starea ei este uimitor de asemănătoare cu cea a lui Mike Ryerson - nu există lividitate exterioară, nu există nici un semn de rigiditate sau rigiditate incipientă.
Trase cearşaful înapoi şi nu mai spuse nimic.
Era 7,02.
Jimmy spuse pe neaşteptate:
― Unde ţi-e crucea?
Ben tresări puternic:
― Crucea? Isuse, n-am nici o cruce!
― Înseamnă că nu ai fost niciodată un cercetaş autentic, zise Jimmy şi-şi deschise geanta. Eu sînt pregătit întotdeauna.
Scoase două instrumente pentru apăsat limba, sfîsie celofanul în care erau învelite şi le lipi în unghi drept cu o bandă de leucoplast.
― Binecuvînteaz-o, îi spuse lui Ben.
― Ce să fac? Nu pot... nu ştiu cum.
― Atunci inventează ceva, spuse Jimmy şi chipul lui cu trăsături plăcute păru brusc încordat. Tu eşti scriitorul; tu trebuie să te ocupi de partea metafizică. Şi grăbeşte-te, pentru numele lui Dumnezeu. Cred că o să se întîmple ceva. Simţi?
Şi Ben simţi. Ceva părea să se strîngă în amurgul însîngerat care învăluia încet oraşul. Ceva încă nevăzut, însă apăsător şi etectrizant. I se uscase gura şi a trebuit să-şi umezească buzefe înainte de a vorbi.
― În numele Tatălui, al Fiului şi al Sfîntului Duh.
Şi apoi, gîndindu-se mai bine, adăugă:
― Şi în numele Fecioarei Măria. Fie această cruce binecuvîntată şi...şi...
Sigure, cuvintele i se rostogoliră de pe buze într-o cadenţă stranie.
― Domnul este păstorul meu, rosti, şi vorbele căzură în camera cuprinsă în penumbre ca pietrele aruncate într-o apă adîncă, cufundîndu-se fără să tulbure suprafaţa lină.
― Nu voi păcătui. El m-a făcut să mă odihnesc în păşunile verzi. El m-a condus la apele netulburate. El mi-a salvat sufletul.
Acum i se alătură şi vocea lui Jimmy.
― El m-a condus pe cărările dreptăţii în numele lui. Adevărat este, deşi merg prin valea întunecată de umbrele morţii, nu mă tem de diavol...
Respiraţia nu îi mai era egală. Ben îşi dădu seama că toată pielea i se făcuse ca de găină, iar părul scurt de la ceafă începuse să i se ridice, ca gulerul unui cocoş mînios.
― Îmi aduc alinare toiagul Tău şi alaiul Tău. Ai pregătit un ospăţ pentru mine în faţa duşmanilor mei; mi-ai uns, fruntea cu mirul cel sfint; pocalul meu s-a revărsat. Cu siguranţă că bunătatea şi milostenia vor...
Cearşaful care acoperea trupul lui Marjorie Glick începu să tremure. O mînă căzu de sub el iar degetele începură să se mişte dezordonat în aer, răsucindu-se şi strîngîndu-se.
― Cristoase, văd asta cu adevărat? şopti Jimmy. Chipul i se albise iar pistruii arătau ca stropii de noroi pe o fereastră.
― ...fii cu mine în întreaga mea viaţă, încheie Ben. Jimmy, priveşte crucea.
, Crucea strălucea, incandescentă. Lumina i se revărsa pe mînă într-un torent fermecat.
În tăcerea deplină, se auzi o voce tărăgănată, înăbuşită, dar scîrţîitoare ca firimiturile de biscuiţi:
― Danny?
Ben simţi cum limba i se lipeşte de cerul gurii. Silueta de sub cearşaf se ridicase. În încăperea întunecată, umbrele se mişcau şi se rostogoleau.
― Danny, unde eşti, iubitule?
Cearşaful îi căzu de pe faţă şi i se mototoli în poală.
Chipul lui Marjorie Glick era palid, ca o lună plină în semi-întuneric, iar ochii îi erau două găuri negre, fără fund. Îi observă, iar gura i se căscă tremurătoare într-un rictus oribil. Ultima rază a zilei care se stingea îi lumină dinţii.
Îşi coborî picioarele de pe masă; un papuc căzu şi rămase pe podea, nebăgat în seamă.
― Stai acolo unde eşti! îi spuse Jimmy. Nu încerca să te mişti!
Îi răspunse printr-un mîrîit ca de cîine, un sunet ca argintul negru. Coborî de pe masă, se clătină şi se îndreptă spre ei. Ben îşi dădu seama că se uita în găurile fără fund ale ochilor ei şi, cu un efort considerabil, îşi smulse privirea de la ei. Acolo se aflau galaxii negre, pigmentate cu puncte roşii. Te vedeai cum te îneci în ele şi îţi plăcea senzaţia aceasta.
― Nu o privi în ochi, îl avertiză pe Jimmy.
Fără să se gîndească, se retrăgeau din faţa ei, permiţîndu-i astfel să îi conducă înspre holul îngust care ducea la scări.
― Ben, încearcă crucea.
Aproape şi uitase că o avea. Acum o ridică şi din cruce păru a izbucni o lumină orbitoare. Fu nevoit să-şi ferească privirea în faţa ei. Doamna Glick scoase un şuierat uluit şi încercă să-şi protejeze chipul cu mîinile. Ca un cuib de şerpi, trăsăturile ei începură să se schimonosească, să se zvîrcolească. Făcu un pas şovăitor înapoi.
― Am prins-o! urlă Jimmy.
Ben înainta înspre ea, ţinînd crucea în faţă. O mînă ca o gheară încercă să i-o smulgă. Ben o evită şi apoi, cu o mişcare violentă îi puse crucea în faţa ochilor. Un sunet tînguitor îi ieşi din gît.
Pentru Ben, restul căpătă nuanţele maronii ale unui coşmar. Deşi alte fapte mai îngrozitoare urmau a se întîmpla, toate zilele şi nopţile următoare vor fi bîntuite de imaginea lui Marjorie Glick pe care încerca să o împingă înapoi pe masa din camera de la morgă, unde cearşaful care o acoperise zăcea mototolit, alături de un papuc din lină.
Se retrase în silă, cu privirea-i mişcîndu-se înnebunită, de la crucea care-i era atît de odioasă la partea dreaptă a gîtului lui Ben, chiar sub bărbie. Scotea sunete dezarticulate, şuierături şi gîlgîieli inumane şi retragerea ei era într-atît de şovăitoare şi nechibzuită, încît părea o insectă uriaşă şi greoaie. Ben se gîndi: Dacă n-aş avea crucea asta care să mă apere, mi-ar sfîşia gîtul cu ghearele şi mi-ar suge lacomă sîngele care ar curge din vena jugulară şi din carotidă, aşa cum bea apă un rătăcit în deşert care moare de sete. S-ar îmbăia în sîngele meu.
Jimmy dispăruse de lîngă el şi încerca să o înconjoare prin partea stingă. Ea nu îl observă. Ochii îi erau fixaţi numai asupra lui Ben, ochi întunecaţi şi plini de ură... plini de teamă.
Jimmy înconjură masa metalică şi cînd ea ajunse acolo, cu un urlet zguduitor, o cuprinse de gît cu ambele braţe.
Ea scoase un ţipăt ascuţit şi şuierător şi se răsuci în strînsoarea lui-. Ben văzu cum unghiile lui Jimmy îi sfîşie carnea de pe umăr, însă din rană nu curse nimic - zgîrietura era ca o gură fără buze.Şi apoi, cu o mişcare incredibilă prin violenţa şi forţa ei, îl aruncă pe Jimmy în peretele opus al camerei. Jimmy se prăbuşi în colţ, răsturnînd televizorul portabil al lui Maury Green.
Într-o fracţiune de secundă, se aruncă asupra lui. Se deplasase uluitor de repede, în patru labe, cu agilitatea şi iuţeala unui păianjen. Ben mai reuşi să desluşească prin umbre cum îi sfîşie gulerul şi apoi îi văzu mişcarea violentă a capului, văzu cum deschide larg fălcile cmd începu să se hrănească.
Jimmy Cody urlă - era urletul răsunător şi disperat al celor damnaţi.
Ben se năpusti asupra ei, împiedicîndu-se şi căzînd aproape peste televizorul sfarîmat. Îi auzea respiraţia stridentă, ca foşnetul vîntului prin paie uscate, şi, mai ales, auzea sunetul scirbos al buzelor care sug şi molfăie.
Trase de gulerul capotului şi o ridică, uitînd crucea pentru o clipă. Cu uimitoare repeziciune, oapul se întoarse către el. Ochii sclipitori îi erau dilataţi, buzele şi bărbia, mînjite de sîngele care părea negru în întunericul aproape deplin.
Respiraţia care-i izbi fata era neînchipuit de dezgustătoare - respiraţia mormintelor. Ca într-o secvenţă de film trasă cu încetinitorul, reuşi să observe cum îşi lingea dinţii cu limba.
Ridică crucea atunci cînd îl cuprinse într-o îmbrăţişare aducătoare de moarte, dar forţa ei îl făcea să se simtă ca o păpuşă din cîrpe. Capătul rotund al instrumentului pentru apăsat limba o lovi sub bărbie - şi apoi îşi continuă cursa în mişcare ascendentă, fără să întîmpine rezistenţa cărnii. Privirea lui Ben a fost năucită de un fulger de nelumină care păru a exploda nu în faţa ochilor săi, cît mai degrabă în spatele acestora. Simţi un miros fierbinte de carne arsă. De această dată ţipătul ei fu plin şi agonizant. Simţi, mai curînd decît văzu, cum se prăbuşeşte pe spate, cum se împiedică de televizor şi cade pe podea, încercînd, cu un braţ alb, să amortizeze şocul căzăturii. Cu agilitate de lup, se ridică din nou. Ochii îi erau micşoraţi de durere, şi totuşi încă plini cu foamea aceea nebunească, sălbatică. Carnea maxilarului inferior era neagră şi fumega. Mîrîia la el.
― Vino, căţea, gîfîi Ben. Haide, vino, vino.
Ridică din nou crucea şi o făcu să se retragă în colţul îndepărtat al camerei. Cînd ajunseră acolo, se pregăti să îi străpungă fruntea cu crucea.
Insă chiar cu spatele lipit de perete, ea scoase un chicotit ascuţit şi strident care îl făcu să tresară. Era ca sunetul scos de o furculiţă care zgîrie o chiuvetă din porţelan.
― Chiar în clipa aceasta e cineva care rîde! Chiar acum cercul vostru se micşorează!
Şi, în fata privirilor lui buimăcite, trupul ei păru că se lungeşte şi devine transparent. O clipă încă mai crezu că este acolo şi atunci lumina albă a felinarului de pe stradă căzu asupra peretelui gol. Şi numai terminaţiile sale nervoase tremurară uşor, ca şi cîncf ar fi vrut să-l convingă că, într-adevăr, se infiltrase chiar prin porii zidului, ca fumul.
Dispăruse.
Şi Jimmy urla.

11

Aprinse tuburile fluorescente din tavan şi se întoarse să se uite la Jimmy, însă Jimmy era deja în picioare, ţinîndu-şi mîinile la gît. Degetele lui deveniseră purpurii.
― M-a muşcat!, zbiera Jimmy. Oh, Isuse, Dumnezeule, m-a muşcat!
Ben se apropie de el, încerca să îl ia în braţe, însă Jimmy îl împinse la o parte. Ochii i se învîrteau înnebuniţi în orbite.
― Nu mă atinge. Sînt murdărit.
― Jimmy...
― Dă-mi geanta. Isuse, Ben, simt răul în mine. Simt cum lucrează în sîngele meu. Pentru numele lui Dumnezeu, dă-mi geanta!
Geanta se afla în colţ. Ben o luă şi Jimmy i-o smulse din mînă. Se duse la masa metalică şi puse geanta pe ea. Chipul său, lucios din cauza transpiraţiei, avea paloarea morţii. Sîngele curgea fără milă din rana de la gît. Se aşeză pe masă şi începu să cotrobăie prin geantă, răsuflarea-i ieşindu-i în gîfîieli aspre prin gura deschisă.
― M-a muşcat, mormăi, aplecat asupra, genţii. Cu gura ei...oh, Doamne, cu gura ei murdară, împuţită...
Scoase o sticlă cu dezinfectant şi aruncă dopul pe podeaua acoperită cu gresie. Se lăsă pe spate, sprijinindu-se într-un braţ, şi îşi goli sticla pe partea sfîşiată a gîtului, împrăştiind lichidul pe rană, pe pantaloni, pe masă. Şuvoaie mici de sînge spălat se împrăştiară peste tot. Închise ochii şi ţipă o dată, apoi din nou. Însă mîna cu care ţinea sticla nu îi tremură.
― Jimmy, ce pot să...
― O clipă, murmură Jimmy. Aşteaptă. Cred că acum e mai bine. Aşteaptă, aşteaptă, te rog...
Aruncă sticla şi aceasta se sprase pe gresia de pe jos. Acum rana, spălată de sîngele care o mînjea, se vedea clar. Ben observă că nu era "o singură înţepătură, ci două, nu departe de jugulară, una din ele îngrozitor de sfîrtecată.
Jimmy scosese din geantă o fiolă şi o seringă hipodermică, îndepărtă ambalajul steril al acului şi îl înfipse în fiolă. Îi tremurau atît de tare mîinile, încît reuşi de-abia la a doua încercare. Umplu seringa şi i-o dădu lui Ben.
― Tetanus, spuse. Fă-mi injecţia. Aici.
Întinse braţul şi îl ridică, indicîndu-i locul de la subţioară.
― Jimmy, asta o să te dea gata.
― Nu. O să fie bine. Fă-o.
Ben luă seringa şi privi întrebător în ochii lui Jimmy. Acesta dădu din cap. Ben înfipse acul.
Corpul lui Jimmy se încorda ca un arc din oţel. O clipă păru o sculptură a agoniei, cu fiecare tendon reliefat puternic. Încetul cu încetul începu să se relaxeze. Trupul îi fu cuprins de convulsii iar Ben văzu că lacrimile i se amestecau cu sudoarea de pe obraji.
― Pune crucea pe mine, spuse. Dacă încă mai sînt mînjit, o să... o să îmi facă ceva.
― O să-ţi facă?
― Sînt sigur de asta. Cînd te-ai repezit la ea, m-am uitat şi mi-am dorit să mă reped la tine. Aşa mi-am dorit, să mă ajute Dumnezeu. Şi am privit crucea şi am... parcă mi s-a revoltat stomacul.
Ben îi lipi crucea de gît. Nu se întîmplă nimic. Strălucirea -dacă existase vreo strălucire - dispăruse complet. Ben luă crucea de la gîtul lui Jimmy.
― În regulă, spuse Jimmy. Cred că nu putem face mai mult. Scotoci iarăşi prin geantă, găsi un plic cu două pastile înăuntru şi le sfărîmă între dinţi. Tranchilizante, zise. Mare invenţie. Slavă Domnului că m-am dus la toaletă înainte de... Înainte să se întîmple. Cred că mi-am dat drumul pe mine, însă nu au ieşit decît vreo şase stropi. Poţi să-mi bandajezi gîtul?
― Cred că da, răspunse Ben.
Jimmy îi dădu tifon, leucoplast şi o pereche de foarfeci chirurgicale. Aplecîndu-se să aplice pansamentul, observă că pielea din jurul rănilor căpătase o culoare urîtă, culoarea sîngelui închegat. Jimmy tresări uşor cînd simţi tifonul apăsat cu blîndeţe pe rană.
Spuse:
― Cînd eram acolo, timp de cîteva minute, am crezut că o să-mi pierd minţile. Că o să devin nebun din punct de vedere clinic. Buzele ei pe mine... muşcîndu-mă...
Înghiţi cuprins de spasme.
― Şi cînd a făcut-o, mi-a plăcut, Ben. Asta e chestia cea mai îngrozitoare. Chiar am avut o erecţie. Poţi să-ţi închipui? Dacă nu ai fi fost aici să o iei de pe mine,m-aş fi...aş fi lăsat-o...
― Nu-ţi mai aminti, spuse Ben.
― Mai e ceva ce trebuie să fac şi nu-mi place.
― Ce anume?
― Uită-te la mine.
Ben isprăvi de aplicat pansamentul şi făcu un pas mic înapoi ca să-l privească pe Jimmy.
― Ce...
Pe neaşteptate, Jimmy îl lovi puternic. Stele îi explodară în cap şi se împletici cîţiva paşi în spate, ca, în cele din urmă să se prăbuşească cu o bufnitură. Clătină capul ca să-şi limpezească minţile şi îl văzu pe Jimmy cum coboară de pe masă şi se îndreaptă către el. Bîjbîi înnebunit după cruce, gîndind: Asta este un sfîrşit demn de O. Henry, dobitocule, dobitocule, dobitocule...
― Te simţi bine? îl întrebă Jimmy. Îmi pare rău, însă e puţin mai uşor atunci cînd nu ştii ce te aşteaptă.
― Ce Dumnezeu...?
Jimmy se aşeză pe podea, alături.
― O să-ţi spun povestea noastră, zise el. E o poveste a naibii de proastă, însă sînt sigur că Maury Green o va susţine. Şi astfel o să-mi păstrez şi dreptul de a practica şi nimeni nu o să ne bage în puşcărie sau la balamuc... şi, de fapt, chiar acum nu problemele astea mă preocupă atit de mult, cît dorinţa de a fi liberi ca să ne putem lupta într-o bună zi cu... lucrurile astea, indiferent ce nume vrei să le dai. Înţelegi ce îţi spun?
― În linii mari, răspunse Ben.
Îşi atinse maxilarul şi se strîmbă. În stînga, sub bărbie, avea o umflătură dureroasă.
― Cineva a intrat peste noi în timp ce o examinam pe doamna Glick, continuă Jimmy. Acel cineva te-a scos din circuit şi apoi m-a folosit pe post de sac de antrenament. În timpul luptei, acel cineva m-a muşcat ca să mă facă să-i dau drumul. Asta e tot ce ne amintim. Tot. Înţelegi?
Ben dădu din cap.
― Tipul purta o haină închisă la culoare, albastră poate, poate neagră şi o căciulă tricotată verde sau gri. Asta e tot ce ai văzut. Bine?
― Te-ai gîndit vreodată să renunţi la medicină în favoarea unei cariere strălucite de scriitor de romane poliţiste? Jimmy surîse:
― Pot crea numai în momente de egoism extrem. Eşti în stare să ţii minte povestea?
― Sigur. Şi nici nu mi se pare chiar atît de proastă cum ai zis. În fond, cadavrul ei nu e singurul care a dispărut în ultima vreme.
― Şi eu sper că se vor gîndi la asta. Însă şeriful districtual este mult mai isteţ decît ar avea Parkins Gillespie vreodată şansa să devină. Trebuie să fim foare prudenţi. Nu te apuca să înfloreşti povestea.
― Crezi că cineva din partea autorităţilor ar fi în stare să desluşească ce se petrece?
Jimmy clătină din cap:
― Nici vorbă. Va trebui să ne descurcăm singuri. Şi ţine minte că din acest moment sîntem nişte criminali.
La puţin timp după aceasta, se duse la telefon şi îl sună pe Maury Green şi apoi pe Şeriful Districtual Homer McCaslin.

12

Ben ajunse înapoi la Pensiunea Evei la vreo cinsprezece minute după miezul nopţii şi îşi pregăti o cafea în bucătăria pustie de la parter. O bău încet, rememorînd evenimentele serii, cu intensitatea unuia care tocmai a evitat să se prăbuşească în gol de pe o stîncă înaltă.
Şeriful districtual era un bărbat înalt, cu început de chelie. Mesteca tutun. Mişcările îi erau încete, însă ochii strălucitori îi erau vioi şi atenţi. Din buzunarul de la şold a scos un caiet uriaş şi zdrenţuit, legat cu un lănţişor, iar de sub vesta verde din lînă, un stilou vechi şi gros. Îi interogase pe Ben şi Jimmy, în timp ce două din ajutoarele sale făceau fotografii şi luau amprente. Maury Green stătea tăcut în spatele lor, aruncînd doar din cînd în cînd priviri nedumerite înspre Jimmy.
Ce i-a adus la Morga lui Green?
Jimmy răspunse la întrebarea asta, recitind povestea cu encefalita.
Ştia bătrînul doctor Reardon de iniţiativa lui?
Păi, nu. Jimmy se gîndise că ar fi fost mai bine să facă o verificare discretă, înainte de a discuta cu cineva. Era cunoscut faptul că doctorul Reardon era, ei bine, era foarte guraliv cîteodată.
Şi cum e cu chestia asta, cu encecumocheamă? Avea femeia asa ceva?
Nu, aproape sigur că nu avea. Îşi terminase examinarea înainte ca tipul în haină închisă la culoare să năvălească peste ei. El (Jimmy) nu ar dori - şi nici nu ar fi în stare - să explice cauza decesului femeii, însă sigur nu a murit de encefalită.;
Pot să-l descrie pe tipul ăla?
Răspunseră aşa cum se înţeleseseră. Ben mai adăugă şi o pereche de cizme maron de lucru, ca să nu pară că se îngînau unul pe celălalt.
McCaslin le mai puse cîteva întrebări şi Ben tocmai începuse să aibă sentimentul că vor ieşi cu faţa curată din toată povestea, cînd McCaslin se întoarse către el şi îl întrebă:
― Ce căutaţi aici, domnule Mears? Nu sînteti doctor.
Ochii lui atenţi licăriră cu blîndeţe. Jimmy deschise gura să răspundă, însă şeriful îl opri cu un semn al mîinii.
Dacă scopul întrebării lui McCaslin a fost să-l ia pe nepregătite pe Ben şi să-l facă să capete o expresie vinovată; nu reuşi. Era mult prea stors de emoţii ca să mai poată avea vreo reacţie. După cele păţite doar cu puţin timp înainte, faptul de a fi prins cu o mărturie falsă nu îl impresiona prea tare.
― Sînt scriitor, nu medic. Scriu romane. Chiar acum scriu unul în care un personaj secundar extrem de important este fiul unui antreprenor de pompe funebre. Am vrut să văd cum arată o cameră mortuară. Am venit aici împreună cu Jimmy. Mi-a spus că ar prefera să nu-mi dezvăluie scopul vizitei sale la morgă, aşa că nu l-am întrebat.
Îsi freca umflătura vînătă din bărbie.
― Am căpătat chiar mai mult decît mi-am dorit.
McCaslin nu păru nici impresionat nici dezamăgit de răspunsul lui Ben:
― Cam aşa ceva. Dumneata eşti cel.care a scris Conway's Daughter, nu?
― Da.
― Nevastă-mea a citit, fragmente într-o revistă pentru femei, în Cosmopolitan, mi se pare. A rîs de n-a mai putut. M-am uitat şi eu da' nu mi s-a părut nimic amuzant în povestea unei fete care se droghează.
― Nu, spuse Ben, privindu-l în ochi pe McCaslin. Nici mie nu mi s-a părut amuzant.
― Cartea asta nouă e cea pe care se spune că o scrii în 'salem'sLot?
― Da.
― Poate că ar fi bine s-o citească şi Moe Green, remarcă şeriful. Să te corecteze la părţile cu pompele funebre, dacă e cazul.
― Nu am scris încă partea aceasta, spuse Ben. Mă documentez întotdeauna înainte de a începe să scriu. E mai uşor.
Clătinînd din cap, McCaslin spuse pe un ton surprins:
― Ştiţi, povestea voastră e ca o carte poliţistă. Un tip năvăleşte aici şi pune la podea doi indivizi puternici şi dispare cu cadavrul unei biete femei care a murit dintr-o cauză necunoscută.
― Ascultă, Homer... Începu Jimmy.
― Nu-mi spune Homer, zise McCaslin. Nu-mi place. Nu-mi place deloc. Encefalita asta e molipsitoare, nu?
― Da, e molipsitoare, spuse prudent Jimmy.
― Şi totuşi l-ai adus cu tine pe scriitorul ăsta? Ştiind că s-ar putea ca femeia să aibă aşa ceva?
Jimmy ridică din umeri şi păru furios:
― Nu-ţi pun la îndoială judecăţile profesionale, şerifule. Trebuie, la rîndul tău, să le suporţi pe ale mele. Encefalita este o infecţie destul de lentă, care înaintează încet în sistemul vascular al omului. Am fost de părere că nu este nici un pericol pentru nici unul din noi. Nu ar fi mai bine acum dacă te-ai apuca de treabă şi ai încerca să afli cine a şterpelit cadavrul doamnei Glick - ca într-o carte poliţistă sau altfel - sau pur şi simplu te distrezi nemaipomenit de bine interogîndu-ne?
McCaslin emise un oftat adînc din străfundurile pîntecului său considerabil, îşi închise caietul cu un bobîrnac şi îl depozită în adîncurile buzunarului de la şold.
― Ei, Jimmy, vom începe cercetările şi vom anunţa pe toată lumea. Mă îndoiesc însă că vom afla ceva în plus. Doar dacă hoţul de cadavre va ieşi iarăşi la iveală - şi dacă a existat un hoţ de cadavre, ceea ce eu nu prea cred.
Jimmy îşi ridică sprîncenele a mirare.
― Mă minţiţi, spuse răbdător McCaslin. Ştiu asta, ajutoarele mele ştiu asta, probabil chiar bătrînul Moe ştie asta. Nu ştiu cît minţiţi - puţin sau mult - dar ştiu că nu pot dovedi că minţiţi atîta timp cît spuneţi amîndoi aceeaşi poveste. Aş putea să vă dau voie să daţi un telefon şi chiar şi cel mai nepriceput puşti care tocmai a absolvit Facultatea de Drept vă poate scoate imediat de acolo. Ce deţin eu împotriva voastră se poate numi Suspiciune de Matrapazlîcuri Necunoscute. Şi pun prinsoare că avocatul tău nu e un boboc tocmai ieşit de pe băncile şcolii, nu?
― Nu, spuse Jimmy. Nu este.
― Şi cu toate astea v-aş închide, dacă nu aş avea senzaţia că minciunile voastre nu sînt din cauză că aţi fi făcut ceva împotriva legii.
Lovi pedala unei găleţi pentru gunoi, aflată la capătul mesei. Capacul se ridică cu un pocnet metalic şi McCaslin scuipă înăuntru o bucată mare de tutun amestecat Cu salivă. Maury Green tresări.
― Ar vrea vreunul dintre voi să-şi revizuiască depoziţia? şopti el şi accentul de provincial care vorbeşte pe nas îi dispăruse din voce. Asta e o problemă gravă. Am avut patru morţi în Lot şi toate cele patru cadavre au dispărut. Vreau să ştiu ce se întîmplă.
― Ţi-am spus tot ce ştim, spuse Jimmy cu fermitate calmă. Îl privi în ochi. 
― Dacă ţi-am putea spune mai multe, am face-o.
McCaslin îi întoarse privirea:
― Faci pe ţine de speriat ce eşti, zise. Tu şi scriitorul, amîndoi sînteţi speriaţi. Arătaţi aşa cum arătau soldaţii din Coreea, cînd i-au adus acasă din linia întîi.
Ajutoarele şerifului îi priveau cu atenţie. Ben şi Jimmy nu spuseră nimic.
McCaslin oftă din nou.
― Hai, plecaţi de-aici. Vreau să veniţi mîine la ora zece la mine la birou ca să vă scrieţi depoziţiile. Dacă nu veniţi la ora fixată, trimit o patrulă să vă aducă.
― N-o să fie nevoie să faci aşa ceva, spuse Ben.
McCaslin îi aruncă o privire sumbră şi clătină din cap.
― Ar trebui să scrii cărţi mai vesele. Ca tipul care scrie poveştile cu Travis McGee. Alea nu-ţi dau coşmaruri.

13

Ben se ridică de la masă, îsi clăti ceaşca la chiuvetă, oprindu-se să se uite pe fereastră la întunericul nopţii. Cine era acolo acum?' Marjorie Glick, în sfîrşit, împreună cu fiul ei? Mike Ryerson? Floyd Tibbits? Carl Foreman?
Se întoarse şi urcă în cameră.
În noaptea aceea dormi cu veioza aprinsă şi cu crucea făcută din instrumentele de apăsat limba, care a învins-o pe doamna Glick, pe masă, chiar în dreapta lui. Ultimul gînd, înainte să-l ia somnul, a fost dacă Susan era bine şi în siguranţă.

CAPITOLUL DOISPREZECE
MARK

1

Cînd auzi prima oară sunetul acela îndepărtat de ramuri care trosnesc, se furişă în spatele trunchiului unui molid bătrîn şi rămase acolo, aşteptînd să vadă cine se va ivi din adîncurife pădurii. Nu se putea ca ei să apară în toiul zilei, însă asta nu însemna că ei nu puteau trimite oameni care să nu se teamă de lumina soarelui: îi plăteau cu bani pentru asta, dar mai erau şi alte metode de convingere. Mark îl văzuse pe Straker în oraş şi ochii lui erau ca ochii unei broaşte rîioase care se încălzeşte ia soare pe o piatră. Părea a fi în stare să rupă braţul unui copil şi să zîmbească în tot timpul ăsta.
Atinse forma greoaie a pistolului tatălui său, pe care îl ascunsese în buzunarul de la jachetă. Gloanţele nu erau eficace împotriva lor - decît, poate, cele din argint - însă o împuşcătură bine ţintită între ochi ar reuşi să-i composteze biletul lui Straker ăla.
O clipă, ochii îi rătăciră în jos, la forma vag cilindrică, înfăşurată într-o bucată de prosop şi sprijinită de trunchiul copacului. În spatele casei lui era o stivă de lemne, jumătate de stînjen de lemne de frasin pentru foc, pe care le tăiase împreună cu tatăl său cu fierăstrăul McCulloch în iulie şi în august. Henry Petrie era un om ordonat şi Mark ştia că fiecare surcea avea aproximativ un metru lungime, un centimetru în plus sau în minus. Tatăl lui ştia care este lungimea cea mai bună, aşa cum ştia că iarna urmează toamnei şi că lemnul de frasin face un foc bun în căminul din camera de zi.
Fiul său, care ştia alte lucruri, ştia că lemnul de frasin este bun pentru fiinţe-lucruri - ca el. In dimineaţa aceea, în timp ce părinţii lui îşi făceau plimbarea obişnuită de duminică, a luat o bucata din stiva de lemne şi, cu toporişca lui de Cercetaş, a reuşit să-i ascută unul din vîrfuri. Era o lucrătură destul de neîndemînatică, însă va folosi scopului.
Zări o siluetă colorată şi se ascunse mai bine în spatele copacului, privind, fără să poată fi văzut, cu tîmpla lipită de coaja aspră. O clipă mai tărziu reuşi să desluşească persoana care urca dealul. O fată. Îl cuprinse un sentiment de uşurare, amestecat cu o vagă urmă de dezamăgire. Nu era scutierul diavolului; era doar fiica doamnei Norton.
Îşi ascuti din nou privirea. Şi ea ducea un ţăruş! Cînd se apropie mai mult, simţi nevoia să izbucnească în hohote amare de rîs - un par dintr-un gard, asta era. Doar două lovituri de ciocan obişnuit l-ar despica în două.
Urma să treacă prin dreapta copacului în spatele căruia se ascundea el. Cînd ea se apropie, Mark se deplasă uşor spre stînga, evitînd să calce pe ramurile de pe jos, al căror zgomot l-ar fi putut deconspira. In cele din urmă, micul dans sincronizat se încheie, iar fata era acum cu spatele la el; urca mai departe dealul, către luminişul din pădure. Mergea cu foarte mare prudenţă, observă el bucuros. Era bine. În ciuda ideii trăsnite de-a lua un par dintr-un gard, părea a şti în ce se băga. Şi totuşi, dacă mergea mai departe, va avea probleme. Straker era acasă. Mark era aici de la ora douăsprezece şi jumătate şi îl văzuse pe Straker ieşind din casă, privind în josul drumului, şi apoi intrînd înapoi. Mark tocmai încerca să se hotărască ce anume să facă în situaţia asta, cînd fata intrase în scenă, răsturnînd ecuaţia.
Poate că nu o să păţească nimic. Se oprise în spatele unui  ecran de tufe şi se ghemuise acolo, privind casa. Mark analiză problema. Evident că ştia. Nu conta cum aflase, însă nu ar fi avut parul ăla nenorocit cu ea dacă nu ar fi ştiut. Se gîndi că va trebui să se ducă la ea şi s-o avertizeze că Straker era în zonă şi păzea locul. Probabil ca nu avea nici o armă la ea, nici măcar una aşa mică precum a lui.
Se mai gîndea încă în ce fel să-şi facă cunoscută prezenţa, în aşa fel încît să nu o sperie şi să o facă să ţipe, cînd motorul maşinii lui Straker prinse viaţă. Ea tresări puternic şi, pentru cîteva momente, Mark crezu că o să cedeze nervos şi o să o ia la goană prin pădure, rupînd crengi şi spunînd astfel lumii întregi că se afla acolo. Însă se ghemui la loc, ţinîndu-se de pămînt, de parcă i-ar fi fost teamă să nu-i zboare de sub picioare. Aprobă în gînd: are ceva minte, chiar dacă e proastă.
Maşina lui Straker părăsi aleea din faţa casei – probabil că vizibilitatea era mai bună din locul unde stătea ea; el reuşi să vadă numai capota neagră a Packardului - apoi şovăi o clipă şi, în cele din urmă, coborî panta dealului, îndreptîndu-se către oraş.
Era vremea să formeze o echipă. Orice ar fi fost mai bine decît să fie obligat să se ducă singur la casa aceea. Simţea atmosfera otrăvitoare care o învăluia. Începuse să o simtă de la depărtare de o jumătate de milă şi devenea tot mai densă pe măsură ce se apropia de casă.
Urcă repede panta domoală şi îi puse o mînă pe umărr Simţi cum întregu-i trup devine rigid, îşi dădu seama că va ţipa, aşa că spuse:
― Nu ţipa. Totul este în regula. Eu sînt.
Nu ţipă. Doar plămînii i se goliră cu un oftat prelung, îngrozit. Se întoarse şi îl privi, albă la faţă:
― Ci... cine e eu?
Se aşeză lîngă ea.
― Mă numesc Mark Petrie. Te cunosc; eşti Sue Norton. Tatăl meu îl cunoaşte pe tatăl tău.
― Petrie?.... Henry Petrie?
― Da, e tatăl meu.
― Ce faci aici?
Neliniştiţi, ochii ei îl cercetau de parcă încă nu putea să înţeleagă că nu mai este singură.
― Exact ce faci şi tu. Numai că ţăruşul tău nu e bun. E prea...
Bîjbîi după un cuvînt care nu făcea parte din vocabularul său cotidian, deşi ştia ce înseamnă şi ştia să îi recunoască calitatea.
― E prea şubred.
Susan îşi privi parul smuls din gard şi se îmbujora:
― Oh, chestia asta. Păi l-am găsit în pădure şi... şi m-am gîndit că s-ar putea împiedica cineva de el, aşa că...
Ii reteză nerăbdător şuvoiul de scuze descoperite în lumea adulţilor:
― Ai venit aici să omori vampirul, nu-i aşa?
― De unde ţi-a venit ideea asta? Vampiri?
Vocea lui era sumbră:
― Noaptea trecută un vampir a încercat să mă prindă. Aproape că a reuşit.
― Absurd. Un băiat aşa mare ca tine n-ar trebui să mai inventeze...
― Era Danny Glick.
Tresări îngrozită, de parcă vorbele lui Mark o loviseră ca un pumn. Întinde mîna şi îl apucă de braţ. Se priviră în ochi.
― Asta e o poveste inventată de tine, Mark?
― Nu, răspunse el şi îi relată totul în cîteva propoziţii foarte simple.
― Şi ai venit singur? întrebă ea cînd băiatul îşi termină povestea. Crezi că e adevărat şi ai venit singur?
― Dacă cred?
O privi uluit.
― Sigur că cred. Doar l-am văzut cu ochii mei.
Rămase fără grai şi fu brusc cuprinsă de ruşine amintindu-şi de îndoielile (nu, îndoială era un cuvînt mult prea blînd) avute cînd a auzit povestea lui Matt şi cînd Ben o acceptase cu titlu de încercare.
― Cum se face că tu eşti aici?
Ezită o clipă, apoi spuse:
― Există cîţiva oameni în oraş care bănuiesc că în casa asta e un om pe care nu l-a văzut nimeni niciodată. Şi că s-ar putea ca el să fie un... un...
Dar tot nu putea să rostească cuvîntul acela. Mark dădu din cap în semn că a înţeles. Deşi îl cunoştea doar de cîteva minute părea un băiat extraordinar.
Rezumînd tot ce mai avea de spus, zise:
― Aşa că am venit să aflu dacă este adevărat.
Arătă cu capul înspre ţăruş:
― Şi ai adus chesia asta ca să i-o împlînţi în inimă?
― Nu ştiu dacă pot să fac aşa ceva.
― Eu aş fi în stare. - Tonul lui era netulburat.- După ce am văzut azi-noapte. Danny era în faţa ferestrei mele ţinîndu-se de zid ca o muscă uriaşă. Şi dinţii lui...
Clătină din cap, alungind coşmarul, aşa cum un om de afaceri alungă un client falit.
― Părinţii tăi ştiu că eşti aici? întrebă ea, ştiind că asa ceva nu se poate.
― Nu, răspunse el sec. Duminica este ziua dedicată naturii. Dimineţile se plimbă iar după-amiezele fac alte lucruri. Cîteodată merg cu ei, alteori nu. Azi au plecat să se plimbe pe coastă.
― Eşti extraordinar, spuse ea.
― Nu, nu sînt, zise Mark, netulburat de compliment. Însă am de gînd să termin cu el.
Privi către casă.
― Eşti sigur...
― Sigur că da. Şi tu eşti. Nu simţi ce rău este? Nu te sperie casa aia doar cînd te uiţi la ea?
― Ba da, răspunse ea, dîndu-se bătută. Logica lui Mark era logica terminaţiilor nervoase şi, spre deosebire de argumentele lui Mart şi Ben, cele ale băiatului din faţa ei erau irezistibile.
― Cum o vom face? întrebă, acceptînd în mod automat conducerea lui în această aventură.
― Mergem acolo şi intrăm, spuse, îl găsim, îi împlîntăm ţăruşul - ţăruşul meu - în inimă şi ieşim din casă. Probabil că e în pivniţă! Le plac locurile întunecoase. Ai adus o lanternă?
― Nu.
― Nici eu, fir-ar să fie.
Răscoli cu picioarele încălţate în pantofi de sport prin frunzişiul adunat la rădăcina copacilor.
― Probabil că n-ai adus nici o cruce?
― Ba da, spuse Susan.
Îsi scoase lănţişorul de sub bluză şi i-l arătă. Băiatul îl privi aprobator şi, la rîndul lui, scoase un lănţişor de sub cămaşa.
― Sper să ajung să-l pun la loc înainte să vină părinţii mei acasă, spuse, cu un aer întunecat. L-am şterpelit din caseta cu bijuterii a mamei. Dracu' mă ia dacă află.
Privi în jur. Cît timp vorbiseră, umbrele deveniseră mai lungi şi amîndoi se simţeau împinşi să amîne, să tot amîne acţiunea.
― Să nu te uiţi în ochii lui cînd o să-l găsim, îi spuse Mark. Nu poate ieşi din sicriu înainte de lăsarea serii, dar tot te poate hipnotiza cu ochii. Ştii vreo rugăciune pe de rost?
Îşi croiau drum prin tufişurile dintre pădure şi gazonul neîngrijit din faţa Casei lui Marsten.
― Păi, da, Tatăl Nostru...
― Bine, e bună. Şi eu o ştiu. O s-o spunem amîndoi cînd îi înfig ţăruşul.
Chipul fetei se umplu de indignare şi zelul păru să-i scadă, însă el îi strînse mîna uşor. Stăpînirea lui de sine era uluitoare.
― Ascultă-mă bine, trebuie să o facem. Pun prinsoare că a pus deja mîna pe jumătate din oraş noaptea trecută. Dacă mai aşteptăm o să-l ia pe tot. Merge mult mai repede acum.
― Noaptea trecută?
― Am visat, spuse Mark. - Vocea îi era calmă încă, dar ochii i se întunecaseră. - Am visat că se duc acasă la oameni şi că dau telefoane, implorînd să fie lăsaţi înăuntru. Unii oameni ştiau, ştiau în adîncul lor despre ce e vorba, însă tot le-au dat voie să intre. Pentru că e mult mai uşor să faci asta decît să îţi închipui că ceva atît de îngrozitor poate fi adevărat.
― A fost doar un vis, zise ea neliniştită.
― Pun pariu că există o mulţime de oameni care zac astăzi în pat cu perdelele trase sau cu obloanele coborîte şi se întreabă dacă nu cumva au un guturai sau gripă,-sau altă boală. Toţi se simt slăbiţi şi cu cîlţi în cap. Nu pot să mănînce. Chiar gîndul la mîncare îi face să le vină să vomite.
― Cum de ştii atît de multe?
― Citesc revistele cu povestiri despre monştri, răspunse el, şi mă duc la filme de groază de cîte ori pot. De obicei trebuie să-i spun mamei că mă duc să văd filmele lui Walt Disney. Şi, de fapt, nu poţi să ai încredere în tot ce-ţi arată acolo. Uneori, inventează tot felul de tîmpenii ca să facă povestea mai sîngeroasă.
Ajunseseră lîngă casă. I-auzi, ce echipă mai sîntem, noi, cei care credem, gîndi Susan. Un profesor bătrîn, pe jumătate scrîntit de prea mult citit, un scriitor obsedat de coşmarurile din copilărie, un băieţel care a absolvit cursul de ştiinţa vampirilor, folosind ca bibliografie de examen filmele de groază şi revistele de doi bani. Şi eu? Chiar cred? Sînt oare molipsitoare fanteziile paranoice?
Credea.
Mark avusese dreptate; lîngă casă era imposibil să nu-ţi dai seama de pericol. Întregul proces ai gîndirii, chiar actul conversaţiei erau eclipsate de o voce venită din străfunduri şi care striga pericol! pericol! fără să rostească de fapt cuvintele, îi crescuse pulsul, începuse să transpire, şi totuşi, pielea îi era rece din cauza adrenalinei ce dilatează capilarele, împiedicînd sîngele să se ascundă în adîncul corpului, în momente de tensiune maximă. Rinichii îi erau încordaţi şi plini. Privirea, neobişnuit de pătrunzătoare, reuşind să distingă fiecare aşchie şi fiecare grăunte de var de pe zidul casei. Şi toate aceste reacţii nu fuseseră provocate de stimuli externi: nu existau nici oameni înarmaţi, nici cîini uriaşi şi răi, nici miros de foc. -Fusese trezit, după o hibernare prea lungă, un paznic mult mai tainic decît cele cinci simţuri ale ei. Şi nu avea cum să-i ignore avertismentele.
Cercetă interiorul casei printr-o spărtură în oblonul de jos.
― Măi, să fie! N-au făcut absolut nimic aici, spuse cu mînie în glas. E o mizerie de nedescris.
― Să văd şi eu. Saltă-mă.
Îşi împleti degetele şi îl ajută să se ridice şi să se uite prin jaluzelele sparte în salonul dărăpănat al Casei lui Marsten. Văzu o cameră părăsită, cu o patină groasă de praf pe duşumea (o mulţime de picioare îşi lăsaseră amprentele prin el), cu tapet cojit, cu două sau trei fotolii, o masă scrijelită. În colţurile camerei, lîngă tavan, păianjenii îşi festonaseră pînzele.
Înainte ca ea să apuce să protesteze, Mark a sfărîmat cu capătul neascuţit al ţăruşului ivărul care închidea oblonul.
Cîrligul se sparse în două bucăţi acoperite cu rugină şi oblonul scîrţîi, depărtîndu-se cîţiva centimetri de perete.
― Hei! exclamă ea. Nu trebuie...
― Şi ce ai vrea să faci? Să suni la sonerie?
Dădu la o parte oblonul drept şi izbi unul din geamurile prăfuite şi striate. Se sparse cu un sunet argintiu. Teama explodă înlăuntrul ei, fierbinte şi puternică, aducîndu-i gust de cocleală în gură.
― Încă mai putem fugi, spuse, parcă numai pentru sine. Puştiul se uită în jos la ea, iar în privirea lui nu era nici o urmă de dispreţ, ci numai sinceritate şi o frică la fel de mare ca a ei.
― Pleacă, dacă trebuie, îi spuse.
― Nu, nu trebuie. - încercă să înghită nodul uscat şi dureros din gît, însă nu reuşi. - Grăbeşte-te. Eşti greu.
Îndepărtă cioburile geamului pe care îl spărsese şi apoi mută ţăruşul în mîna cealaltă şi descuie fereastra. Aceasta gemu uşor cînd o împinse. Drumul era liber acum.
Îl lăsă jos şi priviră cîteva clipe fereastra deschisă fără să spună vreun cuvînt. Apoi Susan făcu un pas înainte, împinse mai mult oblonul şi îşi sprijini mîinile de pervazul plin cu aşchii, pregătindu-se să se ridice pe el. Dezgustătoare, copleşitoare, groaza i se cuibărise în abdomen, ca o sarcină oribilă. În sfîrşit reuşi să înţeleagă ce simţise Mart Burke cînd urca scara înspre ceea ce îl aştepta în camera de oaspeţi.
Întotdeauna, conştient sau inconştient, pusese frica într-o ecuaţie simplă: frică = necunoscut. Şi, ca să rezolve ecuaţia, trebuia să reducă problema la termeni de algebră simplă, astfel: necunoscut = scîndura care trosneşte (sau orice altceva), scîndura care trosneşte = ceva de care nu trebuie să îţi fie frică, în lumea modernă toate spaimele puteau fi asimilate prin simpla folosire a axiomei tranzitive de egalitate. Unele spaime erau justificate, desigur (nu conduci maşina atunci cînd eşti prea beat ca să poţi vedea ce e pe drum, nu întinzi o mînă prietenoasă cîinilor care mîrîie, nu rămîi în parcare cu băieţi pe, care nu-i cunoşti - cum era bancul ăla vechi? Te regulezi sau mergi pe jos?- însă pînă acum nu crezuse că existau spaime mai mari decît putea mintea pricepe, spaime apocaliptice, aproape paralizante prin intensitatea lor. Ecuaţia aceasta nu putea fi rezolvată. Pînă şi actul de a înainta devenise un gest eroic.
Se ridică cu o uşoară flexare a muşchilor, îsi aruncă un picior peste pervaz şi apoi sări in salonaşul îmbîcsit de atita praf şi privi în jur. Mirosul. Mirosul părea a emana în şuvoaie din pereţi. Duhoarea era aproape vizibilă. Încercă sa-şi spună că nu era decît varul mucegăit, sau resturile tuturor animalelor care îşi făcuseră cuib în spatele lambriurilor sparte -şobolani, cîrtiţe, poate un raton sau doi. Însă era mai mult decît atît. Mirosul era mai profund decît duhoarea hoiturilor de animale, era mult mai agresiv. O duse cu gîndul la lacrimi şi la vomă şi la întuneric.
― Hei, şopti Mark, agitînd mîinile în faţa ferestrei. Ajută-mă puţin.
Se aplecă, îl prinse de subţiori şi îl trase pînă cînd băiatul reusi şă se prindă de pervaz. Apoi plonja în cameră. Izbi uşor cu picioarele în covor cînd ateriza. Apoi casa fu cuprinsă din nou de tăcere.
Ascultară fascinaţi liniştea. Parcă nu se auzea nici măcar zumzăitul acela monoton care se aude atunci cînd tăcerea este deplină, zumzăitul terminaţiilor nervoase care lucrează în gol. Doar o tăcere uriaşă, absolută şi pulsul sîngelui în urechile lor.
Şi totuşi amîndoi ştiau. Bineînţeles. Nu erau singuri.

2

― Haide, spuse el. Hai să aruncăm o privire.
Apucă strîns ţăruşul şi, o clipă, se uită cu jind spre fereastră.Ea se îndreptă în vîrful picioarelor către hol şi el o urmă.
Chiar lîngă uşă era o măsuţă cu o carte pe ea. Mark o luă în mînă.
― Ascultă, spuse. Ştii limba latină?
― Puţin, din liceu.
― Ce înseamnă asta? îi arătă cotorul cărţii.
Citi încruntată cuvintele. Apoi clătină din cap:
― Nu ştiu.
Deschise cartea la întîmplare şi tresări. Dăduse peste un desen care înfăţişa un bărbat gol care ţinea trupul unui copil cu mărtuntaiele scoase, arătîndu-l cuiva care nu se vedea. Puse repede cartea înapoi pe masă, bucuros să fi scăpat de ea -coperta îi dădea o senzaţie neplăcută - şi se îndreptară împreună spre bucătărie. Aici umbrele erau mai mari. Soarele ajunsese în partea cealaltă a casei.
― Simţi? o întrebă.
― Da.
― Miroase mai rău aici, nu?
― Da.
Îşi amintea de cămara rece pe care o avuseseră în cealaltă casă şi de cele trei butoaie cu roşii ale mamei lui care mucegăiseră acolo în întunericul răcoros. Aşa era şi acest miros, ca cel al roşiilor intrate în putrefacţie.
Susan şopti:
― Dumnezeule, mi-e atît de frică.
Bîjbîi, îi găsi mîna şi o strînse puternic.
Linoleumul din bucătărie era vechi şi zgrunţuros şi cu găuri negre în faţa chiuvetei bătrîne din porţelan. În mijlocul încăperii se afla o masă mare şi zgîriată şi pe ea o farfurie galbenă, un cuţit şi o furculiţă şi o coajă de hamburger crud.
Uşa de la pivniţă era întredeschisă.
― Acolo trebuie să mergem, spuse el.
― Oh.
Vocea ei de-abia se auzi.
Uşa era foare puţin crăpată şi lumina nu reuşea să pătrundă. Limba întunericului părea a linge înfometată bucătăria, aşteptînd să vină noaptea ca s-o poată înghiţi în întregime. Acei cîţiva milimetri de întuneric erau hidoşi, ascunzînd posibilităţi de neimaginat. Susan rămase lîngă Mark, neajutorată şi nemişcată.
Apoi el făcu un pas înainte, deschise uşa şi privi în adîncul pivniţei. Fata observă cum i se contractă un muşchi sub maxilar.
― Cred... Începu el şi ea auzi ceva în spate şi se întoarse, simţind dintr-o dată că se mişca prea încet, simţind că este prea tîrziu. Era Straker. Rînjea.
Mark se întoarse şi el, îl văzu şi-încercă să îl evite cu o mişcare bruscă. Pumnul lui Straker îl izbi în bărbie şi nu mai ştiu nimic.

3

Cînd Mark îşi reveni, îşi dădu seama că este purtat în sus pe scări - nu spre pivniţă. Nu simţea că ar fi înconjurat de pereţi de piatră, iar aerul nu era chiar atît de rău mirositor, întredeschise pleoapele, avînd însă grijă să-şi lase capul să-i atîrne moale pe spate. Balustrada scării... etajul al doilea. Le vedea destul de bine. Soarele nu apusese încă. Mai exista deci o speranţă..
Au ajuns pe holul de la etaj şi, pe neaşteptate, braţele care îl purtau dispărură. Căzu greoi şi se lovi la cap.
― Nu crezi că ştiu cînd cineva face pe mortul, tinere stăpîn? îl întrebă Straker.
Privit de jos, părea înalt de trei metri. Capul chel îi strălucea cu eleganţă calmă în umbrele amurgului. Inspăimîntat, Mark observă că duce un colac de frînghie pe umăr.
Duse mîna la buzunarul unde avea pistolul.
Straker îşi dădu capul pe spate şi izbucni în rîs.
― Mi-am permis să-ţi iau pistolul, tinere stăpîn. Băieţilor nu ar trebui să li se dea voie să poarte arme pe care nu le înţeleg... aşa cum nu ar trebui să li se dea voie să conducă tinere doamne în case unde nu au fost invitaţi.
― Ce ai făcut cu Susan Norton?
Straker zîmbi:
― Am dus-o acolo unde dorea să meargă, băiete. În pivniţă. Mai tîrziu, cînd va apune soarele, va face cunoştinţă cu cel pe care-a venit să-l întîlnească aici. Şi tu vei face cunoştinţă cu el, poate mai tîrziu în noaptea aceasta, poate mîine noapte.
Desigur, s-ar putea să te ofere fetei... Însă sînt de părere că va dori să se ocupe personal de tine. Fata are prietenii ei, şi unii dintre aceştia poate că sînt încurcă-lume ca tine.
Mark încercă să îl izbească între picioare, însă Straker evită lovitura cu graţia fluidă a unui balerin. În acelaşi moment întinse şi el piciorul şi lovi puternic în rinichii băiatului.
Mark îşi muşcă buzele şi se zvîrcoli de durere.
Straker chicoti:
― Haide, tinere stăpîn. Ridică-te.
― Nu... nu pot.
― Atunci tîrăşte-te, spuse dispreţuitor Straker.
Lovi din nou, de această dată în muşchiul coapsei. Îl săgeta o durere înfiorătoare, însă Mark îşi încleşta maxilarele şi nu spuse nimic. Se ridică în genunchi, apoi în picioare.
Străbătură holul îndreptîndu-se către uşa din capăt. Durerea din rinichi se mai domolise.
― Ce vrei să faci cu mine?
― Să te pun la fezandat ca pe un curcan, tinere stăpîn. Mai tîrziu, după ce Stăpînul meu îşi va satisface poftele cu tine, îţi vom da drumul.
― Aşa cum aţi făcut şi cu ceilalţi?
Straker surîse.
Cînd Mark deschise uşa şi intră în camera în care se sinucisese Hubert Marsten, ceva straniu păru a se petrece în mintea lui. Nu îl părăsi teama, însă aceasta încetă să mai acţioneze ca o frînă în gîndurile sale, împiedicînd orice semnal productiv. Ideile începură a zbîrnîi cu o viteză uimitoare, exprimate nu în cuvinte sau în imagini, ci într-un soi de stenografie simbolică. Se simţea ca un bec care tocmai primise o undă uriaşă de energie dintr-o sursă necunoscută.
Camera era extrem de prozaică. Tapetul atîrna în fîşii, descoperind varul alb şi zidul de dedesubt. Podeaua era acoperită cu un strat gros de praf şi moloz, însă pe acest covor ce purta marca timpului nu se vedea decît un singur rînd de urme, sugerînd că cineva intrase o dată în cameră, o cercetase şi ieşise. Mai erau două maldăre de reviste, o canapea din fontă, fără arcuri sau saltea şi o farfurioară din tablă cu-marca Currier& Ives ştearsă, care fusese odinioară folosită ca să astupe orificiul coşului. Fereastra avea obloane, însă prin crăpăturile acestora pătrundea suficientă lumină. Mark înţelese că s-ar fi putut să mai fie încă o oră pînă la lăsarea serii. Un aer de ticăloşie veche părea a domni în această cameră.
Probabil că nu a durat decît cinci secunde să deschidă uşa, să observe toate aceste lucruri şi să ajungă în mijlocul camerei, unde Straker îi spusese să se oprească. În tot acest timp mintea lui alergă pe trei piste şi descoperi trei posibile ieşiri din situaţia în care se găsea..
Prima idee era să se năpustească înspre fereastră şi să încerce să iasă prin geam şi prin oblon, ca un erou dintr-un Western, aruncîndu-se la întimplare în golul de dedesubt. Cu un ochi al minţii se văzu trecînd prin geam şi oblon ca să se prăbuşească pe un morman de scule agricole ruginite, zvîrcolindu-se în ultimele secunde ale vieţii tras în ţeapă de lamele tocite ale unei grape, ca un gîndac în insectar. Cu celălalt ochi se văzu spărgînd geamul, dar oprindu-se în oblon, care se clătină, dar nu se sfârîmă. Îl văzu pe Straker trăgîndu-l înapoi în cameră, cu hainele rupte, cu trupul tăiat şi însîngerat în zeci de locuri.
A doua idee era să-l lase pe Straker să îl lege şi apoi să plece. Se văzu legat fedeleş pe podea, văzu cum lumina păleşte, văzu cum zvîrcoliturile îi devin din ce în ce mai înnebunite (însă inutile) şi, în cele din urmă, auzi paşii egali pe trepte ai celui care era de un milion de ori mai râu decît Straker.xx
În a treia variantă, se văzu folosind un truc despre care citise într-o carte despre Houdini vara trecută. Houdini a fost un scamator care a scăpat din celule de închisoare, din cutii legate cu lanţuri, din seifuri de bancă, din cabine de camion aruncate în fluviu. Putea să se elibereze din frînghii şi cătuşe. Şi, printre altele, cartea lui spunea că îşi ţinea respiraţia şi îşi strîngea mîinile în pumni atunci cînd îl lega un voluntar din public. Îţi încordai şi coapsele şi braţele şi muşchii gîtului. Dacă aveai muşchii mari, atunci rămîneai cu prea puţin spaţiu cînd îi relaxai. Trucul era să îţi relaxezi complet muşchii şi să începi să te eliberezi încet şi sigur, fără să dai voie panicii să preia comanda. Puţin cîte puţin, trupul tău îţi va oferi transpiraţia pentru a face legăturile să alunece şi asta te va ajuta. Aşa cum scria în carte părea foarte uşor.
― Întoarce-te, spuse Straker. O să te leg. Cît timp te leg, nu faci nici o mişcare. Dacă te mişti, cu asta - îşi încovoie degetul în faţa lui Mark ca cineva care face autostopul - o să-ţi scot ochiul drept. Ai înţeles?
Mark dădu din cap. Inspiră adînc, ţinu aerul în plămîni şi îşi încorda muşchii.
Straker aruncă un capăt al frînghiei peste grindă.
― Culcă-te, spuse.
Mark se culcă.
Prinse mîinile lui Mark la spate şi le legă strîns. Făcu un laţ, îl trecu pe după gîtul băiatului şi îl legă cu nod de laţ de spînzurătoare.
― Eşti legat acum chiar de grinda de care s-a spînzurat prietenul Stăpînului meu şi binefăcătorul acestui ţinut, tinere stăpîn. Te simţi flatat?
Mark gîfîi iar Straker rîse. Trecu frînghia printre picioarele lui Mark şi acesta gemu cînd Straker trase cu brutalitate de capătul liber.
Chicoti cu veselie macabră:
― Aşa deci, te dor giuvaierurile? N-or să te mai doară mult timp. Vei duce o viaţă de ascet, fiule - o viaţă foarte, foarte lungă.
Înfăşură frînghia în jurul coapselor încordate ale lui Mark, strînse nodul tare, o trecu apoi peste genunchi şi din nou în jurul gleznelor. Acum Mark avea mare nevoie să respire, însă se încăpăţînă să reziste.
― Tremuri, tinere stăpîn, îşi bătu Straker joc de el. Trupul tău micuţ este tot încordat. Carnea ta este albă - dar va fi şi mai albă! însă nu trebuie să te temi. Stăpînul meu este renumit pentru blîndeţea lui. Este mult îndrăgit, chiar aici, în oraşul tău. Doar o mică înţepătură, ca cea a acului unui doctor, şi apoi te învăluie farmecul. Şi mai tîrziu vei fi liber. Te vei duce să-ţi vezi mama şi tatăl, da? Te vei duce să-i vezi după ce se vor culca.
Se ridică şi îl privi cu blîndeţe:
― Îţi voi spune la revedere acum, tinere stăpîn. Trebuie să mă îngrijesc şi de confortul frumoasei tale tovarăşe. Mă vei plăcea mai mult atunci cînd ne vom întîlni din nou.
Plecă, trîntind uşa în urma lui. Se auzi cum cheia este răsucită în broască. Cînd paşii lui coborau treptele, Mark respiră adînc şi îşi relaxa muşchii cu un oftat şuierător.
Frînghiile care îl ţineau legat slăbiră - puţin.
Rămase nemişcat, încercînd să-şi vină în fire. Gîndurile încă îi mai zburau cu aceeaşi viteză neobişnuită, făcîndu-l să se simtă mulţumit. Din locul unde zăcea, privi podeaua umflată de vreme şi cadrul canapelei din fier. Putea desluşi şi peretele din spate. In zona aceea tapetul era sfîşiat şi căzuse peste rama patului ca pielea unui şarpe aflat în perioada de năpîrlire. Se concentra asupra unei părţi din perete şi începu să o examineze cu atenţie. Alungă din minte orice alt gînd. În cartea despre Houdini se spunea că cel mai important lucru era concentrarea, în minte nu trebuiau să pătrundă nici frica, nici o urmă cît de mică de panică. Corpul trebuia să fie complet relaxat. Iar eliberarea trebuia să se petreacă în minte înainte ca măcar un deget să se îndoaie. Fiecare pas făcut trebuia să existe în mod concret în minte.
Privi peretele şi minutele se scurseră.
Peretele era alb şi neregulat, ca ecranul vechi al unui cinematograf în aer liber. În cele din urmă, pe cînd trupul său se relaxa cît de mult era posibil, începu să se vadă pe sine însuşi proiectat acolo, un băieţel îmbrăcat în blugi Levi's şi într-un tricou. Băiatul stătea întins pe o parte, cu braţele prinse la spate, deasupra fundului. Pe după gît îi era trecut un laţ şi orice mişcare mai agitată ar fi dus la strîngerea neînduplecată a nodului pînă cînd creierul i-ar fi amorţit definitiv din lipsă de aer.
Privi peretele.
Silueta de acolo începuse să se mişte cu prudenţă, deşi el însuşi încă mai stătea perfect nemişcat. Urmări concentrat toate mişcările acelui simulacru. Atinsese un nivel al concentrării folosit de fachirii şi yoghinii indieni, care sînt capabili să-şi contemple zile în şir degetele de la picioare sau vîrful nasului, starea unor mediumuri capabile să facă mese să se ridice în aer în stare de inconştienţă, sau capabile să-şi extragă lujere lungi de teleplasmă din nas, din gură, din degete. Starea lui era aproape de sublim. Nu se gîndea la Straker şi nici la lumina care se stingea pe cer. Nu mai vedea nici podeaua zgrunţuroasă, canapeaua din metal şi nici măcar peretele: Vedea doar băiatul, o siluetă perfectă, ce începuse un dans al muşchilor atent controlaţi.
Privi peretele.
Şi, în cele din urmă, începu să-şi mişte încheieturile mîinilor în semicercuri, una înspre cealaltă. La sfîrşitul fiecărui semicerc muchiile interioare ale palmelor se atingeau. Nu i se mişca nici un muşchi în afară de cei din antebraţe. Nu se grăbea. Privi peretele.
Cînd sudoarea începu să-i curgă prin pori, începu să-şi mişte încheieturile mai liber. Semicercurile deveniră trei sferturi de cerc. La capătul fiecăruia spatele mîinilor i se lipeau una de cealaltă. Latul care le ţinea strînse slăbise şi mai mult.
Se opri.
După o clipă, începu să-şi flexeze degetele mari în palme şi să-şi sucească celelalte degete. Pe chipul său nu se putea citi absolut nici o expresie. Era ca faţa din ipsos a unui manechin din vitrina unui magazin.
Trecură cinci minute. Acum mîinile îi transpirau din belşug. Nivelul maxim al concentrării îl ajutase să-şi controleze parţial şi propriul sistem nervos simpatic, alt truc al yoghinilor şi fachirilor şi căpătase, fără să o ştie, control asupra funcţiunilor involuntare ale propriului organism. Din pori îi izvora mai multă sudoare decît ar fi cerut mişcările lui prudente. Mîinile îi deveniseră unsuroase. Stropi de transpiraţie îi cădeau de pe frunte, întunecînd duşumeaua acoperită cu praf alb.
Începu să-şi mişte braţele în sus şi în jos ca un piston, folosindu-şi acum bicepşii şî muşchii spatelui. Laţul se strînse puţin, însă simţi cum frînghia care îi ţinea mîinile se întinde pe palma dreaptă. Se mai ţinea acum numai în degetul mare şi atît.
Bucuria îl copleşi şi se opri imediat, aşteptînd ca emoţia să-i dispară,complet. Cînd dispăru, începu din nou. Sus-jos. Sus-jos. Cu fiecare mişcare cîştiga trei milimetri. Şi, pe neaşteptate, miraculos, mîna dreaptă era liberă.
O lăsă acolo unde era, flexînd-o. Cînd a fost sigur că nu mai era amorţită, îşi strecură degetele pe sub laţul care îi strîngea mîna stingă. Mîna stîngă alunecă liberă afară din strînsoare.
Îşi aduse ambele mîini în faţă şi le puse pe podea. Închise o clipă ochii.. Acum şmecheria era să nu se gîndească că reuşise. Şmecheria era să semişte în continuare cu hotărîre.
Sprijinindu-se în mîna stîngă, pipăi cu cea dreaptă umflăturile şi văile nodului care îi strîngea laţul în jurul gîtului. Îşi dădu imediat seama că va fi nevoie aproape să se sugrume ca sa îl-desfacă - şi că, prin această mişcare, va strînge şi mai tare frînghia petrecută peste testicule - care şi aşa îi pulsau dureros.
Inspiră adînc şi începu să desfacă nodul. Frînghia se întinse din ce în ce mai mult, apăsîndu-i gîtul şi zona dintre picioare. Ţepi din cînepă îi intară în pielea gîtului ca nişte ace miniaturale de tatuaj. O vreme ce i se păru nesfîrşită, nodul îl sfida. Vederea începu să îi slăbească sub atacul unor uriaşe flori negre ce explodau în inflorescenţe mute chiar în faţa ochilor săi. Refuză să se grăbească. Lucra neabătut pînă cînd, în sfîrşit, simţi cum nodul slăbeşte. O clipă, presiunea din vintre deveni insuportabilă, şi apoi, cu o smucitură îşi aruncă laţul peste cap şi durerea se micşoră.
Se ridică în şezut, cu capul aplecat, respiraţia întretăiată, ţinînd grijuliu în mîini testiculele rănite. Durerea fioroasă deveni o jenă surdă, neîntreruptă, care îi provocă o stare de greaţă.
Cînd se mai ostoi puţin, privi la fereasta acoperită cu obloane. Prin spărturi lumina căpătase nuanţe de ocru stins -soarele apunea. Şi uşa era încuiată.
Trase de capătul frînghiei atîrnate de grindă şi începu să-şi desfacă nodurile care îi ţineau picioarele legate. Erau îngrozitor de strînse şi, din cauza reacţiei psihice, concentrarea începuse să îi slăbească.
Îşi eliberă coapsele, genunchii şi, după ceea ce i se păru a fi fost o luptă nesfîrşită, şi gleznele. Se ridică slăbit printre buclele de frînghie, nevinovate acum, şi se clătină. Începu să-şi maseze coapsele.
Se auzi un sunet de la parter: paşi.
Privi în sus, cuprins de panică, cu nările dilatate. Şchiopată spre fereastră şi încercă să o ridice. Era bătută în cuie.
Paşii continuau să urce scările.
Îşi şterse gura cu mîna şi se uită înnebunit prin cameră. Doua mormane de reviste. O farfurioară din tablă cu desenul unui picnic dintr-o vară a anilor 1890 pe spate. Rama canapelei din fier.
Disperat, se îndreptă spre aceasta din urmă şi trase de un capăt. Şi nişte zei îndepărtaţi, văzînd, poate, cît noroc reuşise să-şi facă cu propria lui mînă, l-au milostivit şi cu un dram din partea lor.
Paşii străbăteau coridorul înspre uşă, cînd reuşi să desfacă şuruburile care ţineau piciorul din oţel al canapelei şi să-l smulgă din loc.

4

Cînd se deschise uşa, Mark stătea în spatele ei cu piciorul de pat ridicat deasupra capului, ca un indian din lemn cu un tomahawk.
― Tinere stăpîn, am venit să...
Observă frînghia aruncată pe jos şi înmărmuri surprins preţ de o secundă. Intrase pe jumătate în cameră.
Pentru Mark, ceea ce a urmat căpătă viteza unei faze de fotbal reluată cu încetinitorul. I se păru că a avut minute întregi la dispoziţie şi nu doar cîteva clipe, ca să ţintească sfertul de ţeastă vizibilă prin deschizătura uşii.
Lovi ţinînd piciorul cu ambele mîini, nu cît de tare şi-ar fi dorit - sacrifică din forţa loviturii în favoarea preciziei. Îl izbi pe Straker chiar deasupra tîmplei, cînd acesta se întoarse să se uite în spatele uşii. Ochii, mari de uimire, se închiseră din cauza durerii. Sîngele ţîşni din rană împroşcînd totul înjur.
Straker se dădu înapoi împleticindu-se. Chipul îi era contorsionat într-o mască înfiorătoare. Întinse mîinile şi Mârk îl lovi din nou. De această dată, drugul de fier îl izbi deasupra frunţii şi sîngele ţîşni şi de acolo.
Se prăbuşi moale, cu ochii daţi peste cap.
Mark evită trupul căzut, privindu-l fix, cu ochi ieşiţi din orbite. Capătul piciorului de pat era pătat de sînge. Mai închis decît sîngele din filmele Tehnicolor. Simţea că îi vine să vomite cînd se uită la el, dar cînd se uită la Straker nu simţi nimic.
L-am omorît, gîndi el. Şi în urma gîndului: Bravo. Bravo.
Mîna lui Straker se încleşta în jurul gleznei lui.
Mark-îşi ţinu respiraţia şi încercă să-şi smulgă piciorul din strînsoare. Mîna îl ţinea strîns ca într-o menghină şi acum Straker se uita în sus la el, cu ochi reci şi strălucitori sub masca de sînge şiroind. Buzele i se mişcau, însă nu reuşeau să scoată nici un sunet. Mark trase şi mai tare, însă în zadar. Gemînd, începu să lovească mîna lui Straker cu piciorul de pat. O dată, de două ori, de trei ori, de patru ori. Pînă cînd se auzi sunetul acela oribil de degete care se frîng, ca o mină de creion care se rupe. Mîna slăbi strînsoarea şi el se eliberă cu o smucitură care îl făcu să se împleticească prin uşa deschisă pînă în hol.
Capul lui Straker căzuse din nou pe duşumea, însă mîna lui zdrobită se deschidea şi se închidea în aer cu o viaţă tenebroasă proprie, aşa cum se mişcă convulsiv labele unui cîine care visează că fugăreşte o pisică.
Piciorul de pat căzu din degetele lui fără vlagă şi Mark se retrase tremurînd. Apoi panica puse stăpînire asupra lui şi se întoarse şi o luă la goană pe scări în jos, sărind cu picioare amorţite cîte două şi trei trepte o dată, cu mîna zburîndu-i deasupra balustradei zgîriate.
Holul de la parter era învăluit în umbre, îngrozitor de întunecat.
Se duse în bucătărie, aruncînd priviri nebuneşti şi înfricoşate înspre uşa de la pivniţă. Soarele apunea, incendiind cerul cu nuanţe de roşu şi galben şi violet. La şaisprezece mile depărtare, într-o cameră funerară, Ben Mears urmărea cum limbile ceasornicului se mişcau şovăitoare de la 7:01 şi 7:02.
Mark nu avea habar de asta, însă ştia că venise vremea vampirului. Dacă mai întîrzia aici însemna să facă faţă unei confruntări pe lîngă care cea dinainte fusese o joacă de copii; dacă se ducea în pivniţă să o salveze pe Susan însemna să facă cerere de primire în rîndurile Morţilor Vii.
Cu toate acestea, se îndreptă către uşa pivniţei şi chiar reuşi să coboare primele trei trepte înainte ca groaza să îl cuprindă într-o mantie aproape palpabilă, care nu îi permitea să mai înainteze vreun pas. Începuse să plîngă, iar corpul îi tremura sălbatic, cuprins parcă de frigurile malariei.
― Susan! urlă el. Fugi!
― M... Mark? vocea îi era slăbită şi ameţită. Nu pot să văd nimic. E întuneric...
Se auzi un zgomot asurzitor, ca o puşcă descărcîndii-se, urmat de un chicotit profund şi lipsit de orice sentiment.
Susan ţipă... ţipătul i se transformă în geamăt şi apoi în tăcere.
Şi totuşi nu se mişcă. Rămase acolo pe picioare slabe ca puful de pui, clătinîndu-se.
Şi din adîncul pivniţei se auzi o voce prietenoasă, uimitor de asemănătoare cu a tatălui său.
― Coboară, fiule. Te admir.
Singură forţa vocii aceleia era atît de mare, încît simţi cum teama începe să-i slăbească, iar puful din picioare se transformă în plumb. Chiar începu să caute treapta următoare prin întuneric, înainte de a-şi veni în fire - iar pentru aceasta a fost nevoie de toată autodisciplina zdrenţuită care îi mai rămăsese.
― Coboară, spuse vocea, mai aproape acum. Sub tonul prietenos de părinte se simţea oţelul neted al poruncii.
Mark strigă înspre întunericul de jos:
― Ştiu cum te cheamă! Barlow!
Şi fugi.
Cînd ajunse la uşa de la intrare, teroarea pusese din nou stăpînire pe el şi dacă uşa ar fi fost încuiată, ar fi trecut prin ea, lăsîndu-şi silueta decupată în tăblie, ca în desenele animate.
Se năpusti pe alee (la fel ca de demult băiatul acela, Benjamin Mears) şi apoi prin mijlocul lui Burns Road înspre oraş şi înspre siguranţa îndoielnică ce îl aştepta acolo. Oare nu se putea ca vampirul rege să îl urmărească chiar acum?
Ieşi de pe stradă şi îşi croi drum nebuneşte prin pădure, împroşcîndu-se cu apa din Taggart Streamşi căzînd într-o tufă de scaieţi pe malul celălalt. Ajunse în şfîrşit în curtea din spate a casei sale.
Întră prin uşa de la bucătărie şi se uită pe sub arcadă în camera de zi, unde mama lui, cu îngrijorarea-i scrisă pe chip cu majuscule, vorbea la telefon cu agenda deschisă în braţe .
Îşi ridică privirea şi îl văzu şi un val imens de uşurare i se aşternu pe faţă.
― ... a venit...
Puse receptorul în furcă fără să mai aştepte vreun răspuns şi se îndreptă spre el. Mark observă că mama lui plînsese şi asta îl duru mult mai mult decît ar fi vrut ea vreodată să creadă.
― Oh, Mark... unde ai fost?
― A venit? strigă tatăl lui din birou. Chipul său nevăzut era plin de tunete.
― Unde ai fost? îl cuprinse de umeri şi începu să îl scuture.
― Pe afară, spuse pe un ton slăbit. Am căzut cînd am alergat acasă.
Nu mai era nimic altceva de sus. Caracteristica esenţială şi definitorie a copilăriei nu este împletirea visului cu realitatea, ci înstrăinarea. Nu există cuvinte pentru descrierea drumeagurilor învăluite în ceţuri întunecate ale copilăriei. Copilul înţelept recunoaşte acest fapt şi se supune consecinţelor. Copilul care socoteşte preţul plătit, încetează a mai fi copil.
Adăugă:
― Am pierdut noţiunea timpului. Am...
Apoi văzu umbra tatălui său coborînd asupra lui.

5

La un moment dat, înainte de ivirea zorilor zilei de luni.
Cineva zgîria la fereastră.
Se trezi brusc din somn, fără vreo perioadă intermediară de somnolenţă sau lipsă de orientare. Nebuniile din somn deveniseră uluitor de asemănătoare cu cele din starea de veghe.
Chipul alb desluşit în întunericul din faţa ferestrei era al lui Susan.
― Mark... lasă-mă să intru.
Se dădu jos din pat. Podeaua era rece sub picioarele lui. goale. Tremura.
― Pleacă, spuse el fără nici o intonaţie în voce. Observă că purta aceeaşi bluză, aceiaşi pantaloni. Mă întreb dacă şi părinţii ei sînt îngrijoraţi. Dacă au dat telefon la poliţie.
― Nu e atît de rău, Mark, insistă ea şi ochii îi erau sticloşi şi posomoriţi. Zîmbi, dezvelindu-şi dinţii, care luciră ascuţiţi sub gingiile palide.
― E minunat. Lasă-mă să intru, o să-ţi arăt. O să te sărut, Mark. O să te sărut aşa cum mama ta nu a făcut-o niciodată.
― Pleacă, repetă el.
― Unul din noi tot o să te prindă, mai devreme sau mai tîrziu, spuse ea. Sîntem mult mai mulţi acum. Lasă-mă pe mine, Mark. Mi-e... mi-e foame.
Încercă să zîmbească din nou, însă surîsul i se transformă -într-o grimasă ca de mătrăgună, care îi răci sîngele în vine.
Ridică crucea şi o lipi de fereastră.
Ea şuieră, ca opărita, şi dădu drumul tocului ferestrei. O clipă, rămase în aer, trupul devenindu-i ceţos şi contururile pierzîndu-şi claritatea. Apoi dispăru. Însă nu înainte ca el să
Întrezărească (sau să i se pară că a întrezărit) pe chipul ei o expresie de nefericire disperată.
Noaptea era din nou nemişcată şi tăcută.
Sîntem mult mai mulţi acum.
Se gîndi la părinţii lui, care dormeau învăluiţi într-un pericol inimaginabil chiar în camera de sub el şi groaza îi transformă intestinele în sloiuri de gheaţă.
Unii oameni ştiau, îi spusese ea, sau bănuiau.
Cine?
Desigur, scriitorul. Cel cu care se întîlnea ea. Mears îl chema.Locuia la Pensiunea Evei. Scriitorii ştiau o mulţime de lucruri. El trebuie să fie. Va trebui să ajungă la Mears înaintea ei...
Se opri pe drumul înspre pat.
Dacă ea nu a ajuns deja.

CAPITOLUL TREISPREZECE
PĂRINTELE CALLAHAN

1

În aceeaşi seară de duminică, Părintele Callahan intră cu paşi şovăitori în camera de spital a lui Matt Burke. Ceasul profesorului arăta ora şapte fără un sfert. Cărţi, multe cărţi, unele din ele zdrenţuite de trecerea timpului erau împrăştiate pe noptieră şi pe cuvertură. Matt o sunase pe Lorreta Starcher în apartamentul ei de fată bătrînă şi nu numai că reuşise să o convingă să deschidă biblioteca în ziua de duminică, dar îi şi adusese personal cărţiie. A venit în fruntea unui grup format din trei tineri infirmieri cu braţele încărcate. A plecat, însă, destul de ţîfnoasă, căci Matt a refuzat cu încăpăţînare să îi explice ce nevoie avea de cărţi atît de ciudate.
Părintele Callahan îl măsură cu curiozitate pe profesor. Arăta epuizat, însă nu atît de epuizat sau zdruncinat ca alţi enoriaşi pe care îi vizitase în împrejurări asemănătoare. De-a lungul timpului, Callahan descoperise că prima reacţie la aflarea ştirii că ai cancer sau că ai suferit o comotie cerebrală sau un infarct serios sau că un organ important îţi este grav bolnav, era uluirea la mîrşăvia trădării căreia i-ai căzut victimă. Pacientul afla cu mîhnire că un prieten atît de apropiat (şi, pînă în clipa respectivă, chiar cunoscut în întregime) cum este propriul trup a putut fi atît de indolent încît să adoarmă la datorie. Iar reacţia imediat următoare acesteia era gîndul că nu mai avea nici un rost să ai un prieten care este în stare să te dezamăgească cu atîta cruzime. Concluzia care urma acestor două reacţii era aceea că nu conta cîtuşi de puţin dacă merita sau nu să mai ai acest prieten. Nu poţi refuza să mai stai de vorbă cu corpul tău cel perfid, aşa cum nu poţi să îl dai în judecată, sau să te prefaci că nu eşti acasă atunci cînd vine în vizită. Iar gîndul final al acestui raţionament făcut pe patul de spital scotea la lumină posibilitatea îngrozitoare că trupul omului nu îi era deloc prieten, ci chiar duşman neîndurător, hărăzit să distrugă forţa superioară care l-a folosit şi l-a maltratat încă de cînd maladia raţiunii se instalase înăuntru.
Odată, printre aburii de alcool ai unei minunate inspiraţii, Callahan se apucase să scrie o monografie pe această temă pentru Jurnalul Catolic. Chiar îşi ilustrase articolul cu o caricatură diabolică pentru prima pagină, care înfăţişa un creier aşezat în echilibru precar pe terasa de Sus a unui zgîrie-nori. Clădirea (care purta firma „Corpul Omenesc") era cuprinsă de flăcări (care purtau eticheta „Cancer" deşi puteau fi zeci de alte denumiri). Desenul se intitula „Prea sus ca să poţi sări". În accesul de cumpătare de a doua zi, rupsese monografia în bucăţi şi dăduse foc desenului - nu era loc pentru nici una din realizările lui în doctrina catolică, decît poate, dacă ar fi adăugat şi un elicopter cu o pancartă pe care să scrie „Cristos" şi din care să atîrne o scară din frînghie. Cu toate acestea, ştia că intuiţia lui era corectă, iar rezultatul unei asemenea înlănţuiri logice de gînduri pe patul de spital nu putea decît să dea naştere unei depresiuni acute. Simptomele acesteia includeau de obicei ochi cu privire opacă, reacţii întîrziate, suspine smulse din străfundurile cavităţii toracice, şi uneori, chiar lacrimi la vederea preotului, corbul acesta întunecat a cărui funcţie fundamentală era să descrie realitatea morţii pentru fiinţa raţională.
Mart Burke nu prezenta nici unul din aceste senine. Întinse mîna care îi păru lui Callahan uimitor de puternică atunci cînd i-o strînse.
― Părinte Callahan. Ce bine că ai venit.
― Îmi face plăcere. Ca şi înţelepciunea unei neveste, profesorii buni sînt nişte perle nepreţuite.
― Chiar şi urşii bătrîni şi agnostici ca mine?
― Mai ales aceştia, spuse Callahan, ripostînd cu bucurie. Poate că te-am prins într-un moment mai delicat. Mi s-a spus că nu există ateişti ascunşi în vizuini de vulpe, aşa cum sînt mult prea puţini agnostici în saloanele de Reanimare.
― Vai mie, mă vor muta în curînd de aici.
― Haida-de, pufni dispreţuitor Callahan. Încă nu ţi-au cîntat prohodul.
― Clipa aceasta nu este chiar atît de departe pe cît îţi închipui, răspunse Matt.
Părintele Callahan se aşeză pe scaun şi îşi izbi genunchiul de noptiera de lîngă pat. Un morman de cărţi puse în dezordine i se prăbuşi în poală. Citi titlurile cu voce tare cînd le puse la loc.
― Dracula. Oaspetele lui Dracula. Căutarea lui Dracula. Creanga de Aur. Istoria naturală a vampirilor - naturală? Legende ungureşti. Monştri ai întunericului. Monştri din viaţa adevărată. Peter Kurtin, monstrul din Dusseldorf. Şi...
Şterse praful de pe coperta ultimei cărţi şi descoperi o siluetă aplecată ameninţător asupra unei dudui adormite.
― Varney, vampirul sau Ospăţul de sînge. Dumnezeule -aceasta este bibliografia recomandată pacienţilor care tocmai au suferit un infarct?
Matt surîse:
― Bietul Varney. Am citit cartea asta demult şi am făcut un comentariu pentru cursul pe care îl urmam la universitate.Literatura Romantică. Însă profesorul, ale cărui noţiuni despre literatura fantastică începeau cu Beowulf şi se opreau la Screwtape Letters, a suferit un şoc citindu-l. Am primit cea mai mică notă pentru comentariu împreună cu recomandarea scrisă de a-mi eleva gusturile.
― Dar cazul lui Peter Kurtin este destul de interesant, spuse Callahan. Deşi se poate spune că este chiar respingător.
― Îi cunoşti povestea?
― În mare parte. Mă interesau astfel de istorii pe vremea cînd eram student la teologie. Motivam preocupările acestea în faţa mai marilor mei, în faţa scepticismului lor, spunînd că pentru a reuşi ca preot trebuie să sondezi adîncurile firii omeneşti în aceeaşi măsură în care trebuie să aspiri la înălţimile ei. Apă de ploaie. Îmi plăceau poveştile de groază ca oricărui om normal. Din cîte îmi aduc aminte, Kurtin, cînd era mic, şi-a omorît doi tovarăşi de joacă înecîndu-i - luase o plută în mijlocul fluviului şi o împinseră în larg, pînă cînd copiii ceilalţi au obosit şi s-au înecat.
― Aşa este, îl aprobă Matt. Şi cînd era adolescent a încercat de două ori să ucidă părinţii unei fete care refuzase să se întîlnească cu el. Mai tîrziu le-a incendiat casa.Însă pe mine nu mă interesează această parte a... hm, a carierei sale.
― Exact aşa am bănuit şi eu cînd am văzut şi celelalte cărţi.
Luă o revistă de pe pat. Pe copertă era înfăţişată o tînără extrem de înzestrată din punct de vedere fizic, îmbrăcată într-un costum mulat pe formele ei generoase şi care sugea sîngele unui tînăr. Expresia de pe chipul tînărului părea a fi o combinaţie tulburătoare între groaza formidabilă şi patima formidabilă. Numele revistei.- şi, se pare, şi al tinerei femei era Vampirella. Callahan lăsă jos revista, mai intrigat ca niciodată.
― Kurtin a atacat şi a ucis mai mult de zece femei, spuse Callahan. Şi a mutilat încă şi mai multe cu un ciocan. Dacă se aflau în perioada specială din lună, le bea scurgerile.
Matt Burke dădu afirmativ din cap;
― Însă ceea ce nu se cunoaşte prea bine, zise el, este faptul că a mutilat şi animale. Ajuns la paroxism, a smuls capetele unor lebede din parcul central din Dusseldorf şi a băut sîngele care le tîsnea din giruri.
― De asta ai vrut să mă vezi? întrebă Callahan. Doamna Curless mi-a spus că ai o problemă importantă de discutat.
― De asta am vrut să te văd şi da, am oproblemă importantă de discutat.
― Despre ce poate fi vorba? Dacă ai vrut să mă faci curios, trebuie să-ţi spun că ai reuşit.
Matt îl privi calm.
― Un bun prieten de al meu, Ben Mears, trebuia să ia legătura cu tine astăzi. Însă menajera ta mi-a spus că nu l-a văzut. 
― Asa şi este. Nu am văzut pe nimeni de la ora două dupa-amiaza.
― Iar eu nu am fost în stare să dau de el. A plecat din spital împreună cu doctorul meu, James Cody. Nici pe el nu l-am putut găsi. De asemenea, nu am fost în stare să o găsesc pe Susan Norton, prietena lui Ben. A plecat de acasă, promiţînd părinţilor că se va întoarce pînă la ora cinci. Nu s-a întors şi părinţii ei sînt îngrijoraţi.
Auzind acestea, Callahan se aplecă înspre Matt. Îl cunoscuse în treacăt pe Bill Norton care venise odată să discute împreună probleme legate de nişte muncitori catolici.
― Ai vreo bănuială?
― Să-ţi pun mai întîi o întrebare, spuse Matt. Ia-o în serios şi gîndeşte-te foarte bine înainte de a-mi răspunde. Ai avut în ultima vreme impresia că în oraş se întîmplă ceva neobişnuit?
Impresia iniţială a lui Callahan, devenită acum certitudine, era că omul din faţa lui îşi alegea cu foarte mare prudenţă direcţia pe care voia să o imprime discuţiei, nedorind să îl îngrijoreze mai mult cu gîndurile care îi treceau prin minte. Însă maldărul de cărţi sugera ceva de-a dreptul nemaiauzit.
― Vampiri în 'salem's Lot? întrebă.
Se gîndea acum că, uneori depresiunea profundă care însoţea o maladie serioasă putea fi evitată dacă pacientul ar fi făcut investiţii masive în timpul vieţii: artiştii, muzicienii, un tîmplar, de exemplu, ale cărui gînduri se axează numai pe clădirea pe jumătate finisată. Interesele acestea puteau fi la fel de bine legate cu vreo psihoză nevinovată (sau nu chiar atît de nevinovată) incipientă şi apărută înaintea îmbolnăvirii.
Avusese conversaţii lungi cu un bătrîn pe nume Harris din Schoolyard Hill, internat la Centrul Medical al statului Maine cu diagnosticul de cancer avansat al intestinului gros. În ciuda durerilor, care trebuie să fi fost teribile, i-a ţinut o întreagă teorie lui Callahan, cu argumentaţii lucide şi detaliate, despre creaturile de pe Uranus care se infiltrează în fiecare sferă de activitate a vieţii americane.
― Într-o zi, tipul care îţi face plinul la benzinăria Amoco a lui Sony este doar Joe Blow din Falmouth, îi spunea scheletul acela cu ochi strălucitori şi uluitor debit verbal. Iar în ziua imediat următoare este o creatură de pe Uranus care doar seamănă cu Joe Blow. Posedă chiar şi amintirile lui Joe Blow şi dicţia lui, înţelegi? Pentru că creaturile astea de pe Uranus se hrănesc cu unde alfa... pleosc, pleosc, pleosc!
După spusele lui Harris, el nici măcar nu avea cancer, ci se îmbolnăvise grav în urma unui proces de otrăvire cu raze laser. Creaturile de pe Uranus, alarmate de faptul că le descoperise maşinaţiunile, se hotărîseră să îl înlăture. Harris îsi accepta cu stoicism soarta, însă voia să se sfîrşească luptînd. Callahan nu a făcut nici un efort să îl trezească la realitate. Aceasta intra în atribuţiile rudelor bine intenţionate, dar cu capete pătrate. Din. cîte cunoştea Callahan, psihoza, întocmai ca o duşcă bună de Cutty Sark, putea fi extrem de folositoare.
Aşa că acum îşi împleti degetele pe genunchi şi îl aşteptă pe Mart să continue.
Acesta spuse:
― E greu să continui. Şi va fi şi mai greu dacă crezi că sufăr de demenţa secundară.
Surprins să îşi audă propriile-i gînduri rostite în cuvinte chiar în clipa cînd îi trecuseră prin minte, Callahan reuşi cu greutate să îşi păstreze expresia indiferentă - deşi emoţia care i s-ar fi putut citi pe chip ar fi fost una de admiraţie şi nu de tulburare.
― Dimpotrivă, pari foarte lucid, zise.
Matt suspină:
― Luciditatea nu presupune şi o minte întreagă - după cum bine ştii.
Se foi în pat, rearanjînd cărţile pe cuvertură lîngă el.
― Dacă există un Dumnezeu, probabil că mă face acum să plătesc pentru viaţa de pedanterie prudentă pe care am dus-o -pentru faptul că am refuzat să mă afirm ca intelectual în orice domeniu, asteptînd ca alţii să mi-o ia înainte. Acum, pentru a doua oară intr-o singură zi, mă simt obligat să fac cea mai smintită declaraţie fără a avea măcar un crîmpei de dovadă care să o susţină. Tot ce pot să spun pentru a-mi apăra sănătatea mentală este că afirmaţiile mele pot fi confirmate sau infirmate fără prea mare greutate şi că sper să mă iei în serios şi să le verifici pînă nu este prea tîrziu.
Începu să rîdă:
― Pînă nu este prea tîrziu. Sună ca replicile din maculatura anilor treizeci, nu ţi se pare?
― Viaţa este plină de melodrame, observă Callahan, reflectînd în acelaşi timp dacă aşa şi era, căci nu avusese ocazia să întîlnească prea multe melodrame în ultima vreme.
― Te întreb din nou dacă ai observat ceva - orice - ieşit din comun sau chiar ciudat la acest sfîrşit de săptămînă?
― În legătură cu vampirii sau...
― În legătură cu orice.
Callahan se gîndi cîteva clipe:
― Groapa de gunoi e închisă, spuse în cele din urmă. Însă poarta era spartă, aşa că am intrat.
Surise:
― Îmi place să-mi duc gunoiul la groapă. Este un gest atît de practic şi de umil şi pot atunci să mă dedau în întregime fanteziilor mele etiliste despre crearea unui proletariat sărac dar fericit. Dud Rogers nu era acolo.
― Altceva?
― Păi., soţii Crockett nu au fost astăzi la slujbă, şi nu s-a întîmplat ca doamna Crockett să lipsească vreodată.
― Şi?
― Desigur, povestea cu biata doamnă Glick...
Matt se sprijni într-un cot:
― Doamna Glick? Ce-i cu ea?
― A murit.
― Din ce cauză?
Ezitînd, Callahan spuse:
― Pauline Dickens e de părere că a fost un infarct.
― A mai murit cineva azi în oraş?
În mod obişnuit, aceasta ar fi fost o întrebare prostească. Decesele într-un orăşel atît de mic cum era 'salem's Lot erau în general evenimente destul de rare, în ciuda procentului ridicat de vîrstnici în rîndurile populaţiei.
― Nu, spuse rar Callahan. Însă rata mortalităţii a fost destul de mare în ultimul timp, nu crezi? Mike Ryerson... Floyd Tibbits... apoi bebeluşul familiei McDougall...
Mart dădu din cap obosit:
― Morţi ciudate, spuse. Da. Însă lucrurile par a ajunge în punctul de unde vor putea fi tăinuite mai bine. Încă vreo cîteva nopţi şi mă tem... mă tem...
― Hai să nu ne mai ascundem după degete, spuse Callahan.
― Foarte bine. Deja am evitat subiectul prea mult.
Începu să îşi spună povestea de la un capăt la celălalt, neascunzînd nimic şi adăugind şi părerile lui Ben, ale lui Susan şi ale lui Jimmy. Cînd termină, întîmplările îngrozitoare ale nopţii se încheiaseră pentru Ben şi Jimmy. Supliciul lui Susan Norton de-abia începea.

2

Matt tăcu cîteva momente la încheierea istorisirii sale, apoi spuse:
― Asta este. Sînt nebun?
― În orice caz, eşti hotărît să crezi că asta este părerea pe care o vor avea oamenii despre tine, îi răspunse Callahan, în ciuda faptului că se pare că ai reuşit să-i convingi pe domnul Mears şi pe propriul tău doctor. Nu, nu cred că eşti nebun. Şi, de fapt, meseria mea are mai mult de-a face cu supranaturalul. Dacă îmi permiţi un mic joc de cuvinte, acesta este vinul şi pîinea mea.
― Dar...
― Să-ţi spun o poveste. Nu garantez că este adevărată, însă garantez că eu cred că este adevărată. Este vorba de un bun prieten de al meu, Părintele Raymond Bissonette, care, de cîţiva ani, slujeşte într-o parohie din Cornwall - pe aşa-numita Tin Coast. Cunoşti zona?
― Am citit despre ea.
― Cu vreo cinci ani în urmă, mi-a scris că a fost chemat într-un colţ îndepărtat al parohiei sale să oficieze slujba de înmormîntare pentru o tînără care „se ofilise" pur şi simplu. Lui Ray i se păru în primul rînd neobişnuit faptul că sicriul fetei fusese în întregime acoperit cu trandafiri sălbatici. Însă ceea ce i s-a părut de-a dreptul grotesc a fost faptul că gura moartei era deschisă, fixată cu un băţ şi umplută cu usturoi şi cimbrişor.
― Astea sînt...
― Modalităţi tradiţionale de apărare împotriva învierii celor Nemorti, aşa este. Remedii populare. Cînd Ray a întrebat ce se întîmplă, tatăl fetei i-a răspuns, pe un ton destul de sec, că fata fusese omorîtă de un incubus. Ştii ce înseamnă?
― Un vampir sexual.
― Fata fusese logodită cu un-tînăr pe nume Bannock care avea pe o latură a gîtului un semn din naştere, de culoarea căpşunii. Venind acasă de la lucru, cu două sâptămîni înainte de nuntă, tînărul a fost lovit de o maşină şi a murit. Doi ani după aceea, tînăra s-a logodit cu altcineva. A rupt însă pe neaşteptate logodna aceasta chiar în săptămîna dinaintea strigărilor în biserică. A spus părinţilor şi prietenilor că John Bannock venea la ea în timpul nopţii şi că păcătuise cu el. Ray spunea că actualul ei iubit era mai îngrijorat de starea sănătăţii ei mentale decît de posibilitatea unor vizite demonice. Cu toate acestea, fata s-a ofilit, a murit şi a fost înmormîntată ţinîndu-se cont de ritualurile vechi ale bisericii.
Însă nu acesta a fost motivul pentru care mi-a scris Ray scrisoarea respectivă. Ci o întîmplare al cărui martor a fost la două luni după moartea fetei. În timp ce îşi făcea plimbarea de dimineaţă, Ray a descoperit un tînăr lîngă mormîntul fetei - un tînăr cu un semn din naştere de culoarea căpşunii pe o parte a gîtului. Dar povestea nu se sfîrşeşte aici. Prietenul meu are un aparat de fotografiat Polaroid pe care îl primise de la părinţi în urmă cu un Crăciun şi se amuza fotografiind peisajele din ţinut. Am nişte poze făcute de el în albumul de la presbiteriu - şi sînt bunicele. În dimineaţa aceea avea aparatul cu el şi l-a fotografiat pe tînărul de lîngă mormînt. Cînd a arătat pozele celor din sat, reacţia acestora a fost uimitoare. O femeie în vîrstă a leşinat, iar mama fetei moarte s-a aşezat în genunchi în mijlocul străzii şi a început să se roage.
Însă a doua zi dimineaţă, cînd Ray s-a trezit, figura tînărului dispăruse complet din fotografii şi în ele nu se mai vedeau decît diferite fragmente din cimitirul local.
― Şi crezi povestea asta? îl întrebă Matt.
― O, da. Şi cred că mulţi alţi oameni ar crede. Omul obişnuit nu este nici pe jumătate atît de reticent în faţa supranaturalului, cum îl prezintă scriitorul. De fapt, majoritatea scriitorilor care se ocupă de acest subiect sînt mult mai prudenţi în ceea ce priveşte spiritele şi demonii şi bau-baul decît este omul de pe stradă. Lovecraft a fost ateu. Edgar Allen Poe a fost un transcendental ţicnit. Iar Hawthorne a fost religios în mod pur simbolic.
― Eşti teribil de competent în domeniul acesta, zise Matt cu admiraţie în voce.
Preotul ridică din umeri:
― Cînd eram tînăr m-au interesat subiectele oculte şi cele ieşite din comun şi, pe măsură ce am înaintat în vîrstă, chemarea mea spre munca religioasă a intensificat aceste preocupări, în loc să le facă să dispară.
Suspină:
― Însă în utlima vreme am început să-mi pun nişte întrebări destul de dure despre natura răului în lume.
Adăugă, cu un zîmbet chinuit:
― Însă aşa s-a dus tot hazul.
― Atunci... vrei să investighezi ceva în locul meu? Şi te-ar deranja dacă te-aş ruga să duci cu tine nişte apă sfinţită şi o bucăţică de ostie?
― Acum te-ai aventurat pe un teren teologic destul de periculos, spuse Callahan cu gravitate.
― De ce?
― Nu am să te refuz, nu în acest moment, zise Callahan. Şi mai trebuie să-ţi spun că dacă ar fi fost vorba de un preot mai tînăr, probabil că ar fi acceptat imediat, fără să aibă mustrări de conştiinţă, sau prea puţine.
Surîsul lui era plin de amărăciune cînd continuă:
― Tinerii consideră harnaşamentele bisericii ca fiind ceva simbolic - şi nu ceva de natură practică - ceva asemănător pălăriei şi baghetei de vrăjitor. Acest gen de preot poate, crede că eşti nebun, dar, dacă puţină apă sfinţită împrăştiată ici şi colo te-ar face să te simţi mai bine, atunci e minunat. Eu nu pot face aşa ceva. Dacă ar fi să pornesc să-ţi fac investigaţiile îmbrăcat într-un costum elegant de tweed, cu nimic altceva în mînă decît un exemplar din Exorcistul senzual al lui Sybil Leek, sau altă carte de acest fel, asta ar fi o problemă confidenţială între noi doi. Însă dacă iau ostie cu mine... atunci devin agent al Sfintei Biserici Catolice, gata sa îndeplinesc cele mai spirituale ritualuri ale funcţiei mele. Atunci devin reprezentantul lui Isus pe pămînt.
Privirea îi devenise serioasă, solemnă.
― S-ar putea să fiu un preot prost - şi eu m-am crezut uneori astfel - puţin surmenat, puţin cinic şi, în ultima vreme, suferind de o criză acută de... de ce? de credinţă? de identitate?... Însă tot mai cred suficient de tare în puterea teribilă, mistică, apoteotică a bisericii care se află în spatele meu, ca să mă cutremur la gîndul că ţi-aş putea accepta cererea cu uşurinţă. Biserica reprezintă mai mult decît un simplu mănunchi de idei, cum par a crede slujitorii ei mai tineri. E mai mult decît o echipă de cercetaşi spirituali. Biserica este Forţa... şi nimeni nu poate pune cu uşurinţă Forţa în mişcare.
Se încruntă şi îl privi cu severitate pe Matt:
― Înţelegi asta? Este vital să mă înţelegi.
― Înţeleg.
― Pentru că, vezi, conceptul general al răului în viziunea Bisericii Catolice a suferit schimbări radicale în acest secol. Ştii ce anume le-a provocat?
― Îmi închipui că Freud.
― Foarte bine. De la începutul secolului Biserica Catolică a început să se confrunte cu un nou concept: răul scris cu literă mică. Cu un diavol care nu mai era monstrul cu coarne roşii, coadă cu vîrful ascuţit şi copite despicate, sau cu un şarpe care se tîrăşte prin grădină - deşi aceasta este o imagine psihologică extrem de potrivită. Diavolul, în Evanghelia după Freud, trebuie să fie un id uriaş şi complex, subconştientul nostru, al tuturor.
― Oricum este un concept teribil, spre deosebire de bau-baul sau demonul cu coadă roşie şi cu nas sensibil care poate fi izgonit cu o singură băşină trasă de un preot constipat spuse Matt.
― Teribil, bineînţeles. Dar impersonal. Nemilos. De neatins. Este la fel de imposibil să izgoneşti diavolul lui Freud, pe cît era de imposibil de realizat tîrgul lui Shylock - să tai o halcă de carne fără să curgă nici un strop de sînge. Biserica Catolică s-a văzut obligată să îşi reinterpreteze întreaga-i manieră de abordare a răului - bombardiere deasupra Cambodgiei, războiul din Irlanda şi din Orientul Mijlociu, poliţişti măcelăriţi, revolte în ghetouri, miliardele de rele mai mici slobozite în lume în fiecare zi ca o invazie de ţînţari. Biserica se află acum în plin proces de transformare; îşi leapădă pielea de vraci şi renaşte ca organism activ şi conştient din punct de vedere social. Ascendentul pe care l-a căpătat sufletul oraşului asupra spovedaniei individuale. Împărtăşania jucînd rol secundar pe lîngă mişcarea pentru drepturile omului şi renaşterea urbană. Biserica începe să înveţe cum să-şi planteze ambele picioare în lumea reală.
― În care nu există vrăjitoare şi nici incubuşi şi nici vampiri, spuse Matt, ci doar copii molestaţi şi incesturi şi violarea mediului înconjurător.
― Aşa este.
Cu prudenţă, Matt îi zise:
― Şi deteşti situaţia asta, nu-i aşa?
― Da, şopti Callahan. Cred că este o mîrşăvie. Este felul în care Biserica Catolică ne spune că Dumnezeu nu e mort, ci e doar puţin senil. Şi cred că ăsta este răspunsul meu. Ce vrei să fac?
Matt îi spuse.
Callahan medita la cele auzite şi întrebă:
― Îţi dai seama că ceea ce-mi ceri contrazice tot ce ţi-am spus?
― Dimpotrivă, eu zic că este şansa ta de a pune biserica -biserica ta - la încercare.,
Callahan inspiră adînc.
― Foarte bine. Sînt de acord. Cu o condiţie.
― Care anume?
― Ca toţi care mergem în această expediţie să ne ducem mai întîi la magazinul acestui domn Straker. Şi ca domnul Mears, în calitatea dînsului de purtător de cuvînt, să îi spună deschis ce credem. Ca astfel să avem ocazia să îi observăm reacţiile. Şi, în sfîrşit, să îi dăm şi lui ocazia să ne rîdă în nas.
Matt se încruntă:
― Asta ar însemna să îl avertizăm.
Callahan scutură din cap:
― Cred că un astfel de avertisment nu îi va fi de nici un folos dacă noi trei - domnul Mears, doctorul Cody şi cu mine - ne hotărîm să mergem mai departe indiferent de cele aflate.
― Bine, spuse Matt. Sînt de acord, cu condiţia să fie şi Ben şi Jimmy Cody de acord.
― În regulă, oftă Callahan. Te deranjează dacă îţi voi spune că sper ca toate astea să fie nişte năluciri ale minţii tale? Că sper ca acest Straker să ne rîdă în nas, şi pe bună dreptate?
― Cîtuşi de puţin.
― Aşa sper. Am consimţit să fac mai multe decît îţi poţi da seama. Şi asta mă înspăimîntă.
― Şi pe mine, şopti Matt.

3

Însă pe drumul înapoi către biserica St. Andrews, nu se simţea deloc înspăimîntat. Dimpotrivă. Era bine dispus, renăscut. Pentru prima oară de mulţi ani de zile era treaz şi nu tînjea după o băutură.
Intră în presbiteriu, ridică receptorul telefonului şi formă numărul de la Pensiunea Evei Miller.
― Alo? Doamna Miller? Pot vorbi cu domnul Mears?... Nu este. Da, înţeleg... Nu, nu am nici un mesaj. Voi reveni mîine. Da,la revedere.
Închise şi se duse la fereastră.
Era Mears pe acolo pe undeva, bînd bere într-o circiumă de pe marginea drumului sau era cu putinţă ca tot ce-i spusese bătrînul profesor să fie adevărat?
Dacă aşa era... dacă aşa era...
Nu mai putea rămîne în casă. Ieşi în pridvorul din spate, respirînd cu nesaţ aerul rece, ca de oţel al nopţii de octombrie, şi privi în întunericul mişcător. Poate că nici nu era vorba de Freud. Poate că era vorba de inventarea luminii electrice, care a ucis umbrele din mintea omului mult mai eficient decît ar fi facut-o un ţăruş înfipf în inima unui vampir - şi mult mai curat.
Răul îşi continuă misiunea, însă îşi desfăşoară forţele în licărul dur, nemilos al lămpilor fluorescente din parcări, al tuburilor de neon, al miliardelor de becuri de o sută de waţi. Sub licărul lipsit de umor al curentului alternativ, generalii pun la cale strategii pentru secătuirea rezervelor de oxigen ale planetei şi, atunci cînd operaţia le scapă de sub control, ca o sanie improvizată a unui copil care se năpusteşte pe pantă în jos fără frîne, zic: îndeplineam ordinele. Da, aşa este, este adevărul pur. Sîntem toţi soldaţi, îndeplinind pur şi simplu ordinele scrise pe foile noastre de concediere. Dar, în ultimă instanţă, de unde vin aceste ordine? Du-mă la şeful tău. Însă unde este biroul acestuia? îndeplineam ordinele. Oamenii m-au ales. Dar cine i-a ales pe oameni?
Ceva fîlfîi deasupra şi Callahan ridică capul, smuls din reveria lui confuză. Pasăre? Liliac? Dispăruse. Nu contează.
Ascultă respiraţia oraşului şi nu reuşi să audă nimic altceva decît scîncetul cablurilor de telefon.
În noaptea în care spiritul cel negru îşi cotropeşte ţinuturile, vei dormi somnul de veci.
Cine a scris asta? Dickey?
Nici un sunet; nici o lumină în afară de lampa fluorescentă din fata bisericii unde Fred Astaire nu a dansat niciodată şi licărul galben, cînd mai aprins, cînd mai stins, al semnalului de la intersecţia Străzii Brock pu Jointer Avenue. Nici un plînset de copil.
În noaptea în care spiritul cel negru îţi cotropeşte ţinuturile, vei dormi...
Încîntarea pe care o simţise mai devreme se topise ca un ecou fals al orgoliului. Groaza îl lovi puternic în inimă. Nu groaza pentru viaţa sau onoarea lui sau pentru ce o să spună menajera dacă o sa descopere că bea. Era o groază la care nu se gîndise niciodată, nici măcar în zilele chinuite ale adolescenţei.
Groaza pe care o simţea era pentru sufletul lui nemuritor.

Partea a IlI-a
ORAŞUL PĂRĂSIT

Am auzit o voce, din adîncuri:
Vino, iubito, cu mine, în somnul meu nesfîrşit.
Vechi cîntec rock'n 'roll

Acum, călătorii prin astă vale
Văd, prin ferestre roşii de sînge,
Forme fantastice, care pe dale
Sar, după un zgomot care se frînge.
Şi ca un rîu, fantomatic, grăbit,
Prin uşa palidă se îngrămădeşte
O gloată hidoasă care se năruie
Şi rîde, dar nu mai zîmbeşte.
EDGAR ALLAN POE
Palatul bîntuit

Îţi spun acum că întregul oraş e gol.
BOB DYLAN

CAPITOLUL PAISPREZECE
ORAŞUL (IV)

1

Din „Almanahul vechiului fermier ":
Soarele apune duminică, 5 octombrie 1975, la 7,02 P.M.; soarele răsare luni, 6 octombrie 1975, la 6,49 A.M. Perioada de întuneric în Jerusalem's Lot în timpul acestei rotaţii, a Pămîntului, la treisprezece zile după echinocţiul de toamnă, a durat unsprezece ore şi patruzeci şi şapte de minute. Lună nouă. Versul zilei din Vechiul Fermier a fost: „Cînd vezi mai puţin soare, recolta e aproape strînsă".
Din raportul Staţiei Meteorologice din Portland:
Temperatura maximă în timpul nopţii a fost de 17°G, la ora 7,05 P.M. Temperatura minimă a fost de 2°C, la ora 4,06 A.M. Cer variabil, precipitaţii zero. Vînt din nord-vest cu 5 pînă la 10 mile pe oră.
Din registrul Poliţiei Districtuale din Cumberland:
Nimic de semnalat.

2

Nimeni nu a declarat mort oraşul Jerusalem's Lot în dimineaţa zilei de 6 octombrie; nimeni nu ştia că aşa era. Întocmai ca leşurile din zilele trecute, oraşul păstra întreaga aparenţă a vieţii.
Ruthie Crockett, care zăcuse palidă şi bolnavă în pat tot sfîrşitul de săptămînă, a dispărut luni dimineaţa. Dispariţia ei nu a fost raportată. Mama ei se afla în pivniţă, lungită în spatele rafturilor cu conserve, cu trupul acoperit cu o bucată de pînză groasă, iar Larry Crockett, care se trezise, într-adevăr, foarte tîrziu, a presupus, pur şi simplu, că fiica lui plecase la şcoală. S-a hotărît  să nu se ducă la serviciu în ziua aceea. Se simţea slăbit şi bolnav şi parcă mintea i-o luase razna. Era gripă sau ceva de soiul ăsta. Lumina îi rănea ochii. Se ridică din pat şi trase jaluzelele, scîncind o dată cînd razele soarelui îi căzură direct pe braţ.Intr-o zi, cînd se va simţi mai bine, va trebui să înlocuiască geamul acela. Nu era de glumit cu ferestrele defecte. Te puteai întoarce acasă într-o zi cu soare, ca să-ţi găseşti toată agoniseala în flăcări şi puţele alea de la asigurări să nu fie de acord să-ti plătească, sub pretextul combustiei spontane. Era timp suficient să pună lucrurile la punct cînd se va simţi mai bine. Se gîndi să bea o cană cu cafea şi i se făcu rău de la stomac. Se întrebă în treacăt unde îi este soţia, dar apoi gîndul îi ieşi din minte. Se întoarse în pat, mîngîindu-şi cu degetul o tăietură tare mică şi ciudată, - de la bărbierit, probabil, pe care o descoperise sub bărbie. Îşi trase cearşaful peste obrazul palid şi adormi din nou.
Între timp, fiica lui se odihnea în întunericul emailat al unui frigider abandonat alături de Dud Rogers - în noaptea noii sale existenţe, aprecia în mod deosebit avansurile pe care cocosatul i le făcea printre movilele de gunoaie.
Loretta Starcher, bibliotecara brasului, dispăruse şi ea, deşi nu exista nimeni care să observe acest lucru în viaţa ei incoerentă de fată bătrînă. Acum ea locuia în bezna şi mucegaiul celui de-al treilea etaj al Bibliotecii Publice din Jerasalem's Lot. Etajul al treila era întotdeauna încuiat (ea deţinea unica cheie, pe care o purta mereu la gît pe un lanţ) şi nimeni nu avea acces acolo, cu excepţia cazului în care persoana respectivă o putea convinge că este destul de puternică, destul de inteligentă şi destul de morală pentru a primi o dispensă specială.
Acum ea se odihnea acolo, primă ediţie de calitate diferită, la fel de neatinsă ca atunci cînd s-a ivit pe lume. Cotorul ei, ca să zicem aşa, nu a fost niciodată îndoit.
Nici dispariţia lui Virgil Rathbun nu a fost observată. Franklin Boddin s-a trezit la ora nouă în baraca lor. Remarcă în treacăt că patul de scînduri al lui Virgil era gol, nu se îngrijoră, şi încercă să se ridice ca să vadă dacă îi mai rămăsese vreo sticlă cu bere. Căzu înapoi în culcuş, căci picioarele-i erau ca de gumă, iar capul i se învîrtea.
Isuse, gîndi el, pe punctul de a adormi din nou. Ce dracu' am făcut azi noapte? Am împins vagoane?
Şi sub baracă, în răcoarea frunzelor adunate acolo de douăzeci de toamne şi în mijlocul unei galaxii de cutii ruginite de bere azvîrlite printre crăpăturile largi ale duşumelei, stătea Virgil, în aşteptarea nopţii. Şi poate că în argila întunecată a creierului său se derulau imagini ale unui lichid mai tare decît cel mai bun scotch, mai ademenitor decît cel mai bun vin.
Eva Miller remarcă absenţa lui Weasel Craig la micul dejun, însă nu-i acordă mare importanţă. Era mult prea ocupată să îndrume fluxul spre şi de la aragaz al chiriaşilor ei care se repezeau să-şi înfulece mîncarea şi apoi plecau împleti-cindu-se ca să dea ochii cu o nouă săptămînă de lucru. Apoi a fost prea ocupată cu spălatul vaselor ticălosului ăla de Grover Verrill şi ale netrebnicului ăla de Mickey Sylvester, care ignorau în permanenţă afişul pus de ani de zile deasupra chiuvetei şi pe care scria cu litere mari „Vă rog spălaţi-vă singuri vasele".
Insă, pe măsură ce liniştea se instaura din nou în casă, iar vînzoleala frenetică din timpul micului dejun se topea în rutina molcomă a treburilor cotidiene, îi simţi din nou lipsa. Lunea era ziua cînd se aduna gunoiul pe strada Railroad şi numai Weasel ducea sacii mari şi verzi cu resturi menajere pe trotuar, pentru ca Royal Snow să-i încarce în camionul său vechi şi stricat, marca International Harvester. Astăzi, însă, sacii verzi erau încă pe treptele din spate.
Urca la el în cameră şi bătu uşor în uşă:
― Ed?
Nu primi nici un răspuns. Într-o oricare altă zi ar fi presupus că este beat mort şi ar fi scos singură sacii afară, singurul semn al nemulţumirii ei fiind buzele strînse într-o linie mai aspră ca de obicei. Însă în această dimineaţă, un vag fior de nelinişte i se strecură în suflet şi apăsă clanţa şi băgă capul în cameră.
― Ed? îl strigă cu glas şoptit.
Camera era goală. Fereastra de la capul patului era deschisă, cu perdelele zbuciumîndu-se în capriciile unei adieri. Asternuturile erau mototolite şi ea se apucă să facă patul fără să se gîndească, cu mişcări automate. Trecînd pe partea celaltă, pantoful ei drept strivi ceva. Privi în jos şi descoperi oglinda cu ramă de os a lui Weasel, spartă pe duşumea. O ridică şi o învîrti în mînă, încruntîndu-se. Fusese oglinda mamei lui şi odată Weasel refuzase o ofertă de zece dolari pe care i-o făcuse un anticar care voise să o cumpere. Şi asta se întîmplase după ce s-a apucat de băutură.
Scoase făraşul din dulapul de pe hol şi şterse suprafaţa oglinzii cu mişcări încete, grijulii. Ştia că Weasel fusese treaz cînd s-a dus la culcare cu o noapte înainte, şi nu exista nici un loc de unde să îşi poată face rost de bere după ora nouă seara, decît dacă reuşise să prindă o ocazie pînă ta barul lui Dell sau pînă în Cumberland.
Aruncă cioburile în coşul de gunoi al lui Weasel, văzîndu-şi pentru o fracţiune de secundă imaginea reflectată într-o puzderie de faţete. Cercetă şi coşul de gunoi, însă nu descoperi acolo nici o sticlă goală. Şi totuşi, să bea pe ascuns nu era genul lui Ed Craig.
Ei, asta este. O să apară el.
Însă neliniştea din suflet nu dispăru nici atunci cînd coborî la parter. Fără să recunoască în sinea ei, ştia că sentimentele pentru Weasel erau un pic mai profunde decît o simplă preocupare prietenească.
― Doamnă?
Tresări, smulsă din gînduri şi îl privi pe străinul care intrase în bucătărie. Străinul cu pricina era un băieţel, îmbrăcat îngrijit în pantaloni din catifea reiată şi un tricou albastru curat. Arată de parcă a căzut de pe bicicletă. I se părea cunoscut, însă nu ştia exact de unde să-l ia. Probabil că era odrasla uneia din familiile nou venite pe Jointer Avenue.
― Aici locuieşte domnul Ben Mears?
Eva deschise gura sa-l întrebe de ce nu este la şcoală, dar se răzgîndi. Expresia băiatului era foarte serioasă, gravă chiar. Avea cearcăne albastre sub ochi.
― Doarme.
― Pot să-l aştept?
Homer McCaslin se dusese direct de la Morga lui Green acasă la familia Norton de pe Stradă Brock. Gînd a ajuns acolo era deja ora unsprezece noaptea. Doamna Norton plîngea şi, deşi Bill Norton părea destul de calm, fuma ţigară de la ţigară şi era' tras la faţă.
McCaslin fu de acord să transmită prin staţie semnalmentele fetei. Da, îi va anunţa de îndată ce află ceva. Da, va lua legătura cu spitalele din zonă, aşa se şi obişnuia (se obişnuia să se ia legătura şi cu morga). În particular credea însă că fata fugise în urma unui scandal. Mama recunoscuse că se certaseră şi că fata intenţiona să se mute de acasă.
Cu toate acestea patrulă pe drumurile lăturalnice, cu urechea ciulită la zumzăitul paraziţilor care se auzeau din aparatul de radio de sub bordul maşinii. La cîteva minute după miezul nopţii, venind pe Brooks' Road înspre oraş, raza lanternei cu care cerceta marginea drumului luci pe un obiect metalic - o maşină parcată în pădure.
Opri, trase maşina cu spatele, coborî. Maşina era parcată la poalele unui drumeag forestier abandonat. Era o Chevy Vega, maron deschis, veche de doi ani. Din buzunarul de la spate îşi scoase caietul gros prins cu lanţ, îl răsfoi pînă trecu de depoziţia lui Ben şi Jimmy şi lumină cu lanterna numărul de înmatriculare pe care i-l dăduse doamna Norton. Se potrivea. Da, asta era, maşina fetei. Ceea ce însemna că treaba era mult mai serioasă decît crezuse. Puse mîna pe capotă. Rece. Stătea acolo de destulă vreme.
― Domnule şerif?
O voce subţire, voioasă, ca sunetul cristalin al unor clopoţei de argint. De ce oare atunci i s-a îndreptat mîna spre patul revolverului?
Se întoarse şi o văzu pe fata familiei Norton, incredibil de frumoasă, îndreptîndu-se către el, mînă în mînă cu un străin -un tînăr cu părul negru pieptănat demodat pe spate. McCaslin îndreptă lanterna spre chipul acestuia şi avu impresia stranie că raza acesteia trece drept prin el, fără să îl lumineze cîtuşi de puţin. Şi cei doi nu lăsau nici o urmă pe pămîntul moale cînd mergeau. Simţi cum frica şi semnele de alarmă i se cuibăresc în nervi, mîna i,se încleşta pe armă... şi apoi se relaxa. Stinse lanterna şi aşteptă supus.
― Domnule şerif, spuse ea şi acum vocea îi era mai răguşită, mai mîngîietoare.
― Ce amabil din partea dumneavoastră că aţi venit, zise şi străinul.
Se năpustiră asupra lui.
Acum şi maşina lui rămăsese parcată departe, pe fundătura Deep Cut Road, brăzdată cu făgaşe şi tufe de mur sălbatic. Şi abia dacă se putea întrezări sclipirea sfioasă a cromului printre ramurile groase de ienupăr, ferigi şi urzici. McCaslin stătea ghemuit în portbagaj. Aparatul de emisie îl chema la intervale regulate. Însă nimeni nu îi acorda nici o atenţie.
Mai tîrziu, în aceeaşi dimineaţă, Susan îi făcu o vizită scurtă şi mamei sale, însă nu produse pagube prea mari; ca o lipitoare care s-a hrănit cu sîngele unui înotător leneş, era sătulă acum. Totuşi, a fost invitată să vină din nou şi acum putea intra şi ieşi din casă după cum îi era voia. Îi va fi din nou foame în noaptea care va veni... şi în fiecare noapte de acum încolo.
Charles Griffen şi-a trezit nevasta luni dimineaţă, puţin după ora cinci. Mînia îi săpase cute adînci şi sardonice pe chipul uscăţiv. Afară vacile, nemulse încă, mugeau îndurerate cu ugerele pline. A rezumat evenimentele nopţii în şapte cuvinte:
― Băieţii ăştia afurisiţi au fugit de-acasă.
Însă nu fugiseră. Danny Glick îl găsise pe Jack Griffen şi se ospătase cu sîngele lui; şi apoi Jack a urcat în camera fratelui său, Hal, şî a pus capăt pentru totdeauna grijilor acestuia despre şcoală şi cărţi şi taţi neînduplecaţi. Acum zăceau amîndoi în mijlocul unui braţ uriaş de fin, sus în podul de nutreţuri, cu paie în păr şi cu firişoare dulci de polen dansînd în canalele întunecate şi nemişcate ale nărilor lor. Din cînd în cînd, cîte un şoarece le traversa în fugă obrajii.
Acum lumina zilei se revărsase din plin asupra ţinutului şi toate lucrurile rele dormeau. Avea -să fie o zi minunată de toamnă, răcoroasă şi limpede şi însorită - în general vorbind, locuitorii oraşului (fără să ştie că oraşul e mort) îşi vor vedea de treburile lor, fără a avea cel mai mic habar despre evenimentele din timpul nopţii. Almanahul Vechiului Fermier spune că soarele va apune luni la ora 7,00 P.M. fix.
Zilele se micşorau, înaintînd încet înspre Halloween şi apoi înspre iarnă.

3

La nouă fără un sfert, cînd Ben coborî din cameră, Eva Miller îi spuse din bucătărie:
― Vă aşteaptă cineva pe terasă.
El îi mulţumi cu o înclinare a capului şi ieşi pe uşa din spate, aşteptîndu-se să o vadă fie pe Susan, fie pe şeriful McCaslin. Însă musafirul era un băiat mic şi slab care stătea pe treapta de sus şi privea lung oraşul care îşi relua încet activitatea dimineţilor de luni.
― Bună, spuse Ben şi băiatul se întoarse repede către el. Se priviră lung cîteva clipe, însă pentru Ben clipele acestea părură a se transforma într-o ciudată punte peste timp şi îl cuprinse sentimentul că trăieşte un vis. Din punct de vedere fizic, băiatul îi amintea de el însuşi, însă era mai mult decît atîta. Parcă o greutate invizibilă îi apăsă umerii, cînd, într-un mod straniu, simţi că intersectarea vieţilor lor nu este pur întîmplătoare. Se duse cu gîndul la ziua cînd a întîlnit-o pe Susan în parc şi la faptul că discuţia lor uşoară de atunci i s-a părut ciudat de profundă şi încărcată cu semnele unor fapte viitoare.
Probabil că şi băiatul simţea la fel, căci ochii i se măriră uşor iar mîna lui căuta balustrada scării, de parcă ar fi vrut să se sprijine.
― Sînteţi domnul Mears, spuse băiatul şi nu era o întrebare.
― Da. Mă tem că ai un avantaj asupra mea.
― Mă numesc Mark Petrie, zise băiatul. Am o veste proastă pentru dumneavoastră.
Sînt sigur că aşa e, gîndi Ben înspăimîntat şi încercă să-şi întărească mintea pentru ceea ce avea să urmeze - dar cînd auzi cuvintele, acestea îi provocară o emoţie zguduitoare.
― Susan Norton e de-a lor acum, spuse băiatul. A pfins-o Barlow la casă. Însă l-am omorît pe Straker. Cel puţin, cred că l-am omorît.
Ben încercă să vorbească, însă nu reuşi. Gîtul îi era zăvorît.
Băiatul dădu din cap, preluînd conducerea fără vreun efort aparent.
― Poate că ar fi bine să mergem la plimbare cu maşina dumneavoastră şi să stăm de vorbă. Nu vreau să fiu văzut pe aici. Chiulesc de la şcoală şi ai mei sînt deja supăraţi pe mine.
Ben spuse ceva - nici el nu ştia ce. După accidentul de motocicletă care a ucis-o pe Miranda, s-a ridicat de pe asfalt zguduit, însă întreg (cu excepţia unei zgîrieturi mici pe spatele mîinii sale stîngi, nu trebuie să omiţi asta; s-au acordat medalii şi pentru mai puţin) şi şoferul camionului s-a apropiat de el, aruncînd două umbre în lumina felinarului şi a farurilor maşinii - un individ masiv, cu început de chelie, cu un pix în buzunarul de la piept al cămăşii sale albe. Pe capătul pixului se vedea scris cu litere aurii „Frank - Baza Mo" şi restul era ascuns de buzunar, însă Ben ghici cu perspicacitate că ultimele litere erau „bilă". Elementar, dragul meu Watson, -elementar. Şoferul camionului i-a spus ceva lui. Ben, nu îşi amintea ce anume, şi apoi l-a luat uşor de braţ, încercînd să-l ducă de acolo. A văzut unul din pantofii fără toc ai Mirandei aruncat lîngă roţile uriaşe din spate ale remorcii, l-a îmbrîncit pe şofer şi a pornit într-acolo şi şoferul a făcut doi paşi înspre el şi i-a spus N-ar trebui să faci asta. Şi Ben l-a privit fără un cuvînt, neatins, cu excepţia micii zgîrieturi pe spatele mîinii sale stîngi, dorind să-i spună şoferului că doar cu cinci minute în urmă tragedia nu se întîmplase, dorind să-i spună şoferului ca într-o lume paralelă, el şi Miranda luaseră tocmai o curbă cu un cvartal în urmă şi se îndreptau spre un cu totul alt viitor. Mulţimea începuse să se adune, ieşind din magazinul de băuturi de la colţ şi din lactobarul de alături. Şi atunci începu să simtă ce simţea şi acum: interacţiunea complexă şi îngrozitoare a planului mental cu cel fizic, care marchează începutul acceptării, iar singura pereche a acestui sentiment nu o poate constitui decît violul. Stomacul parcă se cufundă. Buzele amorţesc. O spumă diluată se formează pe cerul gurii. Urechile ţiuie. Pielea de pe testicule pare a se întări şi parcă începe să te furnice. Mintea se fereşte, îşi ascunde chipul, ca din faţa unei lumini mult prea puternice. L-a îmbrîncit a doua oară pe şoferul bine intenţionat şi s-a apropiat de pantof. L-a ridicat. L-a răsucit în mîini. Şi-a pus mîna înăuntru şi pantoful încă mai purta căldura piciorului ei. Ţinîndu-l în palme, a făcut doi paşi mai departe şi i-a văzut picioarele întinse sub roţile din faţă ale camionului, picioarele ei îmbrăcate în pantalonii galbeni pe care şi-i pusese rîzînd cu seninătate înainte de a pleca de acasă. Era cu neputinţă să crezi că fata care îşi pusese pantalonii ăia era acum moartă, şi totuşi acceptarea realităţii se afla acolo, în gura lui, în stomacul lui, în testiculele lui. A gemut prelung şi atunci fotograful de la ziarul de scandal i-a făcut poza pentru numărul care se afla pe masa lui Mabel. Un picior încălţat, alt picior desculţ. Oamenii holbîn-du-se la piciorul ei desculţ de parcă nu ar mai fi văzut vreunul înainte. A făcut doi paşi înapoi, s-a îndoit de mijloc şi a...
― Îmi vine să vomit, spuse.
― În regulă.
Ben se retrase în spatele Citroenului, se aplecă, ţinîndu-se de mînerul portierei. Închise ochii, simţind cum îl inundă bezna, şi în bezna aceasta îi apăru chipul lui Susan, zîmbindu-i şi privindu-l cu ochii ei frumoşi şi adînci. Deschise ochii din nou. Îi venise în minte gîndul că poate copilul minte sau a încurcat lucrurile sau e nebun pur şi simplu. Însă gîndul nu îi aduse speranţe. Copilul părea serios. Se întoarse şi îl privi în ochi şi citi în ei numai îngrijorare - nimic altceva.
― Haide, spuse.
Băiatul se urcă în maşină şi porniră. Eva Miller îi urmări, de la fereastra bucătăriei cu fruntea încreţită. Se întîmplă ceva rău.
Simţea asta, era plină de senzaţia asta, asa cum fusese plină de o teroare nelămurită şi ceţoasă şi în ziua cind murise soţul ei.
Se ridică şi formă numărul de telefon al Lorettei Starcher. Telefonul sună îndelung fără ca cineva să răspundă pînă cînd îl închise. Unde putea să fie? în nici un caz la bibliotecă. Biblioteca era închisă în-zilele de luni.
Rămase aşezată, privind gînditoare telefonul. Simţea că în aer plutea un dezastru, iminent - poate ceva la fel de îngrozitor ca incendiul din '51.
În cele din urmă ridică iarăşi receptorul şi formă numărul lui Mabel Werts, care explodă de preaplinul evenimentelor de ultimă oră şi de-abia aştepta să mai afle şi altele. De mulţi ani oraşul nu mai avusese parte de un sfîrşit de săptămînă atît de bogat.

4

Ben conduse fără ţintă cît timp Mark îşi derula povestea. O spunea bine, începînd cu noaptea în care Danny Glik îi apăruse la fereastră şi sfîrsind cu vizitatorul său nocturn din primele ore ale acelei dimineţi.
― Eşti sigur că era Susan? îl întrebă Ben.
Mark Petrie dădu din cap.
Ben întoarse brusc maşina în direcţie opusă şi acceleră înapoi pe Jointer Avenue.
― Unde mergi? La...
― Nu. Încă nu.

5

― Aşteaptă. Opreşte.
Ben opri maşina şi coborîră amîndoi. Cercetaseră toată zona de-o parte şi alta a Brooks Road, la poalele Dealului lui Marsten. Drumeagul forestier unde McCaslin descoperise maşina lui Susan. Amîndoi au zărit metalul licărind în razele soarelui. Au urcat împreună, fără să rostească vreun cuvînt, drumul abandonat. Se vedeau urme de roţi, adînci şi pline de praf; iar iarba crescuse înaltă printre ele. Undeva, în pădure, ciripi o pasăre.
Găsiră imediat maşina.
Ben şovăi, apoi se opri. Ii era iarăşi rău. Transpiraţia care îi acoperea braţele era rece.
― Du-te şi uită-te, spuse.
Mark se apropie de maşină şi se uită pe geamul de lîngă locul şoferului.
― Cheile sînt în contact, strigă.
Ben se îndreptă şi el într-acolo. Piciorul i se Iovi de ceva. Privi în jos şi văzu un revolver, calibrul 38, aruncat în ţărînă. Îl ridică şi îl învîrti în mîini. Semăna foarte mult cu un revolver din dotarea poliţiei.
― A cui e arma? întrebă Mark, apropiindu-se de el. Ţinea cheile lui Susan într-o mînă.
― Nu ştiu.
Verifică siguranţa şi apoi băgă pistolul în buzunar.
Mark îi dădu cheile şi Ben le luă şi se îndreptă ca prin vis spre maşină. Mîinile îi tremurau şi a fost nevoit să încerce de două ori pînă să reuşească să găsescă cheia potrivită ca să descuie portbagajul. O răsuci şi deschise capota fâră să îngăduie gîndului să îl oprească.
Se uitară împreună. În portbagaj nu erau decît o roată de rezervă şi un cric.- Nimic altceva! Ben îşi simţi plămînii golindu-i-se brusc.
― Şi acum? întrebă Mark.
O clipă, Ben nu îi răspunse. Cînd simţi că îşi putea controla din nou vocea, zise:
― Mergem la un prieten de al meu. Matt Burke îl cheamă. E în spital. S-a documentat pe tema vampirilor.
Privirea băiatului nu îşi pierduse intensitatea:
― Mă crezi?
― Da, răspunse Ben şi cuvîntul, odată rostit şi suspendat în aer între ei, păru a-i confirma gîndul şi a-i da greutate. Nu mai putea fi luat înapoi.
― Da, te cred.
― Domnul Burke e de la liceu, nu-i aşa? Ştie despre toate astea?
― Da. Şi doctorul lui ştie.
― Doctorul Cody?
― Da.
În timp ce vorbeau priveau maşina, de parcă aceasta ar fi fost o relicvă a unei rase tenebroase şi demult dispărute, pe care au descoperit-o în pădurile însorite de la vest de oraş. Portbagajul stătea căscat ca o gură uriaşă şi Ben îl trînti, iar bufnitura triştă îi răsună prelung în inimă.
― Şi după ce discutăm, spuse el, mergem la Casa lui Marsten şi îl prindem pe ticălosul care a făcut asta.
Mark se uită la el nemişcat:
― S-ar putea să nu fie atît de uşor pe cît ţi se pare. Şi ea va fi acolo. Ea îi aparţine lui acum.
― O să-şi dorească să nu fi pus vreodată piciorul în 'salem's Lot, şopti Ben. Haide, să mergem.

6

La nouă şi jumătate au ajuns la spital şi l-au găsit pe Jimmy Cody în salonul lui Matt. Îl privi grav pe Ben şi apoi ochii îi licăriră plini de curiozitate cînd se opriră asupra lui Mark Petrie.
― Am o veste proastă pentru tine, Ben. Susan Norton a dispărut.
― E vampir, spuse Ben cu o voce uscată şi Matt gemu.
― Eşti sigur? întrebă Jimmy cu asprime.
Ben arătă cu degetul spre Mark Petrie şi îl prezentă.
― Mark a primit vizita lui Danny Glick sîmbătă noaptea. Vă va povesti el restul.
Şi Mark îşi spuse povestea, de la un capăt ia celălalt, aşa cum o spusese mai devreme şi lui Ben.
Cînd a terminat, Matt spuse:
― Ben, nu ştiu suni să-ţi spun cît de rău îmi pare.
― Pot să-ţi dau un sedativ, daca ai nevoie, zise Jimmy.
― Ştiu ce medicament îmi trebuie, Jimmy. Vreau să îl isprăvesc pe acest Barlow astăzi. Acum. Înainte de lăsarea întunericului.
― Bine, spuse Jimmy. Mi-am anulat toate consultaţiile. Şi am dat telefon şi la biroul şerifului. A dispărut şi McCaslin.
― Poate că asta îi va explica dispariţia, spuse Ben şi scoase pistolul din buzunar şi îl aruncă pe noptiera de lîngă patul lui Matt. Părea ciudat şi nelalocul lui într-un salon de spital.
― De unde îl ai? întrebă Jimmy.
― De lîngă maşina lui Susan.
― Atunci îmi pot închipui ce s-a întîmplat. După ce a terminat cu noi, McCaslin s-a dus la familia Norton.. A aflat povestea dispariţiei lui Susan şi i-a luat şi datele maşinii, model, fabricaţie, număr de înmatriculare. A patrulat o vreme la întîmplarepe drumurile lăturalnice. Şi...
Tăcerea deznădăjduită umplu încăperea. Nici unul nu simţea nevoia să o umple.
― Biroul pompelor funebre al lui Foreman e tot închis, spuse Jimmy. Şi mulţi dintre bătrîneii care îşi pierd vremea la magaziei lui Crossen se plîng din cauza gropii de gunoi. Nimeni nu l-a mai văzut pe Dud Rogers de o săptămînă.
Se priviră posomoriţi.
― Am vorbit cu Părintele Callahan seara trecută, zise Matt. E de acord să ni se alăture, cu condiţia ca voi doi - şi- Mark, desigur - să vă opriţi la magazinul nou şi să staţi mai întîi de vorbă cu Straker. .
― Nu cred că Straker va mai sta de vorbă cu cineva astăzi, spuse încet Mark.
― Ce ai aflat despre ei? îl întrebă Jimmy pe Matt. Ai descoperit ceva care să ne poată folosi?
― Cred că am reuşit să reconstitui o parte din obiceiurile lor. Trebuie că Straker are rolul de cîine de pază şi bodyguard al acestui lucru... este un soi de prieten intim uman. Probabil că a venit în oraş cu mult timp înainte de Barlow. Trebuia să ducă la îndeplinire anumite ritualuri. Domnul întunericului, căruia ei se închină, trebuia îmblînzit, iar păcatele trebuiau ispăşite prin jertfe. Căci, pînă şi Barlow îşi are un Stăpîn.
Îl privi cu gravitate.
― Bănuiesc că nu vom reuşi să dăm de Ralphie Glick. Cred că el a fost biletul de intrare al lui Barlow. Straker l-a răpit şi l-a sacrificat.
― Ticălosul, spuse Jimmy pe un ton îngheţat.
― Şi Danny Glick? întrebă Ben.
― Lui i-a supt Straker sîngele mai întîi, spuse Matt. Darul Stăpînului său. Primul sînge pentru servitorul cel credincios. Mai încolo Barlow se va achita de această sarcină. Însă Straker a mai avut ceva de făcut înainte de venirea lui Barlow. Ştie vreunul din voi ce anume?
Tăcerea domni cîteva clipe, apoi Mark spuse limpede:
― Cîinele pe care l-a găsit omul acela înfipt în poarta cimitirului.
― Ce? exclamă Jimmy. De ce? De ce să facă una ca asta?
― Ochi albi, zise Mark şi îl privi întrebător pe Matt, care îl aprobă destul de uimit.
― Şi toată noaptea trecută am moţăit cu cărţile astea în braţe, fără să ştiu că avem un specialist în mijlocul nostru.
Băiatul se îmbujora.
― Este foarte corect ce spune Mark. Majoritatea comentariilor clasice asupra legendelor şi istoriilor supranaturale indică faptul că o modalitate sigură de a alunga un vampir este să pictezi „ochi de înger" albi deasupra ochilor adevăraţi ai unui cîine negru. Doc, cîinele lui Win, era complet negru, cu excepţia a două pete albe. Win le spunea felinare - erau chiar deasupra ochilor bietului cîine. Îl lăsa liber noaptea. Probabil că Straker l-a descoperit, l-a omorît şi după aceea l-a atîrnat de poarta cimitirului.
― Şi Barlow? întrebă Jimmy. Cum a ajuns în oraş?
Matt ridică din umeri:
― Nu îmi pot da seama. Cred că trebuie să presupunem, în conformitate cu legendele, că e bătrîn... foarte bătrîn. E posibil să-şi fi schimbat numele de zeci de ori, sau de o mie de ori. Se poate că, la un moment sau altul, să fi fost băştinaş al fiecărei ţări din lume, deşi părerea mea este că e originar dm România sau Ungaria. De fapt, nici nu este important modul cum a ajuns în oraş... deşi nu aş fi deloc mirat să aflu că Larry Crockett are un amestec în toată afacerea asta. Barlow este aici. Asta contează.
Iată ce trebuie să faceţi: luaţi cu voi un ţăruş. Şi o puşcă, pentru eventualitatea că Straker mai este încă în viaţă. Aveţi revolverul Şerifului McCaslin. Ţăruşul trebuie să străpungă inima, căci altfel vampirul nu va fi distrus. Jimmy, să ai tu grijă de asta. După ce aţi împlîntat ţăruşul, trebuie să-i tăiaţi capul, să îi umpleţi gura cu usturoi şi să îl întoarceţi cu faţa în jos în sicriu. În majoritatea ficţiunilor despre vampiri, filme de la Hollywood sau altele asemănătoare, vampirul ucis se transformă instantaneu în pulbere. În viaţa adevărată lucrurile s-ar putea să nu se petreacă aşa. Dacă nu se transformă în pulbere, trebuie să puneţi nişte greutăţi în sicriu şi să îl aruncaţi într-o apă curgătoare. Vă sugerez să îl duceţi la rîul Royal. Aveţi întrebări?
Nici una.
― Bine. Fiecare dintre voi trebuie să aibă asupra sa cîte o sticluţă cu apă sfinţită şi cîte o bucăţică de ostie. Şi trebuie să vă spovediţi Părintelui Callahan înainte de plecare. :
― Nu cred că avem catolici printre noi, spuse Ben.
― Eu sînt, zise Jimmy. Nepracticant.
― Nu are importanţă. Vă veţi spovedi şi veţi cere iertarea păcatelor. De abia atunci vă veţi putea aventura mai departe puri, curăţaţi prin sîngele lui Cristos... sînge curat, şi nu mînjit.
― În regulă, consimţi Ben.
― Ben, te-ai culcat cu Susan? Iartă-mă, dar...
― Da, răspunse.
― Atunci tu eşti cel care trebuie să înfigă ţăruşul - mai întîi în Barlow, şi apoi în ea. Tu eşti singurul din grup căruia i s-a pricinuit o durere personala. Vei fi soţul ei. Şi nu trebuie să şovăi. Aşa o vei elibera.
― În regulă, spuse Ben iarăşi.
― Şi, mai presus de toate - îi cuprinse pe toţi cu privirea - să nu îl priviţi în ochi! Dacă o faceţi, vă va prinde şi vă va întoarce împotriva celorlalţi, chiart cu preţul propriei voastre vieţi. Amintiţi-vă de Floyd Tibbits! Din cauza asta e periculos să aveţi o armă la voi, chiar dacă e nevoie de ea. Jimmy, ia tu pistolul şi ai grijă să rămîi puţin mai în spatele lor. Dacă trebuie să-i examinezi fie pe Barlow, fie pe Susan, dă arma lui Mark.
― Am înţeles, spuse Jimmy.
― Ţineţi minte să cumpăraţi usturoi. Şi, dacă puteţi, şi trandafiri. Mai este deschisă florăria aceea micuţă din Camberland, Jimmy?
― Frumoasa Nordului? Aşa cred.
― Luaţi fiecare cîte un trandafir alb. Legaţi-l în păr sau la gît. Şi mă voi repeta - nu îl priviţi în ochi! Aş putea să vă mai spun o sută de alte lucruri, însă ar fi mai bine să plecaţi. Este deja ora zece şi poate că Părintele Callahan s-a răzgîndit. Mă voi gîndi numai la voi şi mă voi ruga pentru voi. Rugăciunea este o şmecherie neobişnuită pentru un agnostic bătrîn ca mine. Însă nu-cred că acum mai sînt agnosticul care am fost odată. Carlyle a spus că dacă cineva îl detronează pe Dumnezeu din inima lui, atunci Satana trebuie să îi ia locul?
Nu îi răspunse nimeni şi Matt suspină:
― Jimmy, vreau să mă uit mai bine la gîtul tău.
Jimmy se apropie de pat şi ridică bărbia. Era evident că rănile erau nişte înţepături mari, însă se încinseseră şi păreau a se vindeca.
― Te doare? Te mănîncă? întrebă Matt.
― Nu.
― Ai avut mare noroc, spuse, privindu-l grav pe Jimmy.
― Am început să cred că am avut mai mult noroc decît îmi voi putea imagina vreodată.
Matt se sprijini de pernă. Era tras la faţă, cu ochii adînci în orbite.
― Aş dori să iau eu pastila pe care a refuzat-o Ben, dacă se poate.
― Voi trimite o soră.
― Am să dorm cît timp vă faceţi treaba, spuse Matt. Mai tîrziu vom avea-şi altceva de făcut... ei, destul.
Îl privi pe Mark.
― Ai făcut un lucru nemaipomenit ieri, fiule. Nebunesc şi nesăbuit, dar nemaipomenit.
― Ea a plătit pentru asta, şopti Mark şi îşi strînse mîinile pe genunchi.
Tremurau.
― Da, şi s-ar putea să fie nevoie să plăteşti şi tu din nou. Să plătească oricare dintre voi sau să plătiţi toţi. Nu-l subestimaţi! Şi acum, dacă nu vă supăraţi, mă simt foarte obosit. Am citit toata noaptear Daţi-mi un semn de îndată ce terminaţi ce aveţi de făcut.
Plecară. Pe coridor, Ben îi prinse privirea lui Jimmy şi spuse:
― Nu-ţi aminteşte de cineva?
― Ba da, răspunse Jimmy. De Van Helsing, doctorul din „Dracula".

7

La ora zece şi un sfert, Eva Miller coborî în pivniţă ca să ia două borcane cu porumb murat pentru doamna Norton care, după spusele lui Mabel Werts, căzuse la pat. Eva îşi petrecuse luna septembrie aproape în întregime în bucătăria aburită, trudind în cadrul amplei operaţiuni anuale pe care o constituiau conservele, curăţînd legumele şi aşezîndu-le în borcane, acoperind cu dopuri de parafină borcanele cu jeleu de casă. Erau mai mult de două sute de borcane rînduite ordonat pe rafturile din pivniţa ei curată, cu pardoseală de humă -anotimpul conservelor era una din marile ei bucurii. Mai tîrziu, cînd toamna se va topi în iarnă iar sărbătorile se vor apropia, va adăuga şi carnea tocată.
Mirosul o izbi chiar în clipa cînd deschise uşa de la pivniţă.
― Ei drăcie, bombăni in barbă, şi coborî cu băgare de seamă treptele, de parcă ar fi intrat într-un bazin cu apă plouată. Chiar soţul ei construise pivniţa şi făcuse pereţii din piatră pentru a menţine în interior o temperatură scăzută. Din cînd în cînd, cîte un guzgan sau cîte un vizon se strecurau prin cîte o crăpătură şi mureau acolo. Cu siguranţă că asta se întîmplase şi acum, deşi nu-şi amintea să fi mirosit vreodată atît de rău.
Ajunsă jos, merse de-a lungul pereţilor, mijindu-şi ochii în lumina slabă aruncată de cele două becuri de cîte cincizeci de waţi din tavan. Ar trebui să le înlocuiască cu unele de şaptezeci şi cinci, se gîndi. Îşi luă conservele, fiecare cu cîte o etichetă pe care scrisese îngrijit cu cerneală albastră PORUMB (şi cu cîte o felie de ardei capia deasupra) şi îşi continuă inspecţia. Încercă chiar să se strecoare în spatele uriaşului calorifer cu o mulţime de conducte. Nimic.
Se întoarse la scara care ducea sus, în bucătărie şi privi din nou în jur, încruntîndu-se, cu mîinile în şolduri. Pivniţa era mult mai curată acum, de cînd, cu doi ani în urmă, angajase doi din băieţii lui Larry Crockett să îi construiască în spatele casei un şopron pentru unelte. Acolo nu era nimic altceva decît caloriferul, aidoma unei statui impresioniste înfâţişînd-o pe zeiţa Kali, cu cele douăzeci de ţevi răsucindu-se în toate direcţiile; obloanele pentru iarnă, pe care va trebui să le pună curînd, mai ales că era deja luna octombrie şi energia pentru încălzire era atît de scumpă; masa de biliard a lui Ralph, acoperită cu pînză groasă. Deşi de la moartea lui Ralph, în 1959, nimeni nu o mai folosise, ea totuşi aspira suprafaţa verde în fiecare mai. Nu prea mai era altceva aici. O cutie cu cărţi pe care le strînsese pentru spitalul din Cumberland, o lopată pentru zăpadă, cu mînerul rupt, un rastel de care atîrnau unele din uneltele vechi ale lui Ralph, un cufăr cu draperii care probabil că erau deja putrezite.
Cu toate acestea, mirosul urît persista.
Ochii i se opriră asupra uşii mici care ducea în cămara de dedesubt, însă nu avea de gînd să se ducă acolo, cel puţin nu astăzi. Şi, în plus, pereţii cămării erau din beton. Puţin probabil că vreun animal se strecurase pe acolo. Şi totuşi...
― Ed? strigă ea pe neaşteptate, fără absolut nici un motiv. Sunetul sec al propriei voci o sperie.
Strigătul se stinse în pivniţa slab luminată. De ce oare făcuse asta? Pentru numele lui Dumnezeu, ce să facă Ed Craig acolo jos, chiar dacă. era o ascunzătoare bună? Să bea? Nu se putea gîndi imediat la un loc mai deprimant în tot oraşul în care să stai să bei decît aici în pivniţă. Mult mai probabil că hoinărea pe undeva prin -pădure împreună cu netrebnicul ăla de prieten al lui, Virge Rathbun, înecîndu-şî minţile în băutură căpătată de milă.
Încă mai zăbovi o clipă, cercetînd locul cu privirea. Duhoarea era îngrozitoare, absolut îngrozitoare. Spera să nu fie nevoită să îi cheme pe cei de la deratizare.
Cu o ultimă privire înspre uşa de la cămară, urcă înapoi în bucătărie.

8

Părintele Callahan ascultă în linişte relatările celor trei şi, cînd îl puseseră la curent cu cele petrecute, era puţin după ora unsprezece treizeci. Stăteau toţi în salonul răcoros şi spaţios al presbiteriului, şi prin ferestrele mari, soarele îşi trimitea raze atît de groase încît ţi se părea că le poţi tăia felii. În săgeţile-de lumină, firişoarele de praf dansau un vals lent şi, privindu-le, Callahan îşi aminti de un desen pe care îl văzuse undeva. Gospodina, cu o mătură în mînă, priveşte uluită podeaua; îsi măturase o bucată din umbră. Cam aşa se simţea şi el acum. Pentru a doua oară în douăzeci şi patru de ore fusese pus faţă în faţă cu o imposibilitate absolută - numai că acum această imposibilitate a fost confirmată de un scriitor, de un băiat care părea cu capul pe umeri şi de un doctor pe care oraşul îl respecta. Şi totuşi, o imposibilitate era o imposibilitate. Nu îţi puteai mătura umbra. Se părea însă că tocmai aşa ceva se întîmplase.
― Mi-ar fi mult mai uşor să accept toate astea dacă aţi fi aranjat să se întîmple şi o furtună care să întrerupă alimentarea cu curent electric, spuse.
― Dar este adevărul adevărat, zise Jimmy. Te asigur.
Îşi duse mîna la gît. 
Părintele Callahan se ridică şi deschise geanta neagră a lui Jimmy, din care scoase două bîte de baseball ascuţite la vîrf. Răsuci una în mîini şi spuse:
― O clipă, doamnă Smith. N-o să vă doară deloc.
Nu rîse nimeni.
Callahan puse bîtele la loc, se duse la fereastră şi privi la Jointer Avenue.
― Toţi sînteţi foarte convingători, zise. Şi cred că e vremea să adaug şi eu o informaţie pe care nu o cunoaşteţi încă.
Se întoarse înspre ei.
― E un afiş pus în vitrina Magazinului de Mobilă Veche al lui Barlow şi Straker, spuse. „închis pînă la noi dispoziţii". M-am dus astăzi acolo, chiar la ora nouă, ca să discut afirmaţiile nedovedite ale domnului Burke cu acest misterios domn Straker al vostru. Sînt lacăte şi la uşa din faţă şi la cea din spate.
― Trebuie şă recunoşti că asta confirmă spusele lui Mark, observă Ben.
― Poate. Şi poate este o simplă coincidenţă. Să vă întreb din nou. Sînteţi siguri că trebuie să amestecaţi şi Biserica Catolică în toată povestea asta?
― Da, răspunse Ben. Însă dacă este nevoie, vom merge şi fără tine. Dacă trebuie, merg singur.
― Nu va fi nevoie, spuse Părintele Callahan, ridicîndu-se. Veniţi cu mine în biserică, domnilor, şi vă voi spovedi.

9

Ben îngenunche cu stîngăcie în penumbra mucegăită a confesionalului. Mintea îi era învolburată, gîndurile incoerente. Prin ele defilau un şir de imagini suprarealiste: Susan în parc; Doamna Glick retrăgîndu-se dinaintea paliativului alcătuit din instrumentele medicale lipite în formă de cruce, cu gura-i ca o rană deschisă şi chircită; Floyd Tibbits năpusţindu-se afară din maşina lui, îmbrăcat ca o sperietoare de ciori, atacîndu-l; Mark Petrie aplecîndu-se pe geamul maşinii lui Susan. Pentru prima şi Singura dată, îi veni în minte ideea că toate acestea erau numai un vis, iar mintea lui obosită se agăţă cu lăcomie de această posibilitate.
Ochii i se opriră pe un obiect aruncat în colţul confesionalului şi se aplecă, curios, să îl ridice. Era o cutie goală de bomboane cu mentă, care probabil căzuse din buzunarul vreunui băieţel. Simbol incontestabil al realităţii. Cutia de carton era adevărată şi degetele lui o puteau pipăi. Coşmarul acesta era adevărat.
Ferestruica despărţitoare se deschise. Privi, însă nu reuşi să zărească nimic în partea cealaltă. Un grilaj gros acoperea deschizătura.
― Ce trebuie să fac? întrebă grilajul.
― Spune: Binecuvîntează-mă, părinte, căci am păcătuit.
― Binecuvîntează-mă, părinte, căci am păcătuit, spuse Ben.
Vocea îi răsună stranie şi înfundată în spaţiul strimt.
― Acum mărturiseşte-ţi păcatele.
― Toate? întrebă îngrozit Ben.
― Încearcă să le aminteşti doar pe cele reprezentative, spuse Callahan pe un ton sec. Ştiu că mai avem ceva de făcut înainte de lăsarea întunericului.
Concetrîndu-se şi încercînd să vizualizeze cele Zece Porunci, ca pe o grilă de clasificare, Ben începu să vorbească. Nu era cuprins de sentimentul catharsisului - ci doar de o stînjeneală surdă la gîndul că îi povesteşte unui străin cele mai infame secrete ale vieţii lui. Însă reuşea să înţeleagă motivul pentru care acest ritual devenise obligatoriu: crunt şi de nebiruit, aidoma soluţiei de frecţie cu alcool pentru beţivul cronic, sau ca fotografiile pornografice ascunse în spatele unei tăblii a dulăpiorului din baie pentru adolescent. Era ceva de Ev Mediu în toată afacerea asta, ceva blestemat ,- ca un ritual al regurgitaţiei. Se pomeni că îşi aminteşte o scenă din filmul lui Bergman, Al şaptelea sigiliu, în care o mulţime de credincioşi îmbrăcaţi în zdrenţe mărşăluiesc printr-un oraş cuprins de ciuma neagră. Credincioşii se autoflagelau pînă la sînge cu ramuri de mesteacăn. Îi era odios să se despoaie în public astfel (şi, în mod pervers, nici nu-şi îngăduia să mintă, deşi ar fi putut-o face destul de convingător) iar aceasta îi dovedea că scopul zilei era adevărat în sens absolut şi aproape că a putut vedea cuvîntul „vampir" înscris pe ecranul negru al minţii, însă nu cu litere uriaşe şi ciudate ca pentru a face reclamă unui film de groază, ci cu litere mici, economicoase, ca tiparul pentru traforaj sau ca înscrisul pe un pergament. Se simţi neajutorat în încleştarea acestui ritual străin, de parcă ar fi ieşit din matca timpului său. Acest confesional putea fi foarte bine o conductă de legătură directă cu zilele cînd vîrcolacii şi incubuşii şi vrăjitoarele constituiau un element acceptat al întunericului dinafară, iar biserica era unicul far luminos în bezna care se pogorîse asupra lumii. Pentru prima oară în viaţă simţi ritmul lent şi înspăimîntător al epocilor şi înţelese că viaţa lui nu era decît o scînteie nedesluşită într-un edificiu care, observat cu atenţie, ar fi luat minţile oricărui muritor. Matt nu le pomenise nimic despre ideea Părintelui Callahan, conform căreia biserica lui era o Forţă, însă Ben ar fi înţeles acum acest concept. Simţea Forţa în cutiuţa aceasta strimtă şi urît mirositoare pulsîndu-i în urechi şi în-suflet, lăsîndu-l gol-goluţ şi demn de dispreţ. O simţea aşa cum nu o simţise niciodată un catolic obişnuit din fragedă pruncie cu ritualul spovedaniei.
Cînd ieşi, fu recunoscător aerului proaspăt care îi umplu plămînii. Îşi şterse ceafa cu palma şi îşi dădu seama că transpirase.
Callahan ieşi şi el:
― Nu eşti gata, spuse.
Fără vreun cuvînt, Ben intră înapoi în confesional, însă nu mai îngenunche. Callahan îi dictă penitenţa - zece Tatăl Nostru şi zece Ave Măria.
― Pe asta nu o ştiu, zise Ben.
― Îţi voi da o hîrtie pe care este scrisă rugăciunea, spuse vocea din cealaltă parte a grilajului. Poţi spune rugăciunile în gînd în timp ce mergem spre Cumberland.
Ben ezită o clipă:
― Ştii, Matt a avut dreptate cînd a spus că o să fie mai greu decît ne închipuim. O să ni se schimbe sudoarea în sînge pînă o să ne terminăm treaba.
― Da? spuse Callahan - politicos sau doar neîncrezător? Ben nu îşi putea da seama. Îşi privi mîinile şi observă că încă mai ţinea cutia goală de bomboane cu mentă. O strînsese spasmodic pînă cînd reuşise să o transforme într-o masă amorfa.

10

Era aproape ora unu cîndrse urcară cu toţii în uriaşul Buick al lui Jimmy Cody şi porniră la drum. Nu vorbea nici unul. Părintele Callahan purta straiele bisericeşti, un stihar şi un patrafir alb cu margini purpurii. Dăduse fiecăruia cîte o sticluţă cu apă din cristelniţă şi îl binecuvîntase pe fiecare în parte cu semnul sfintei cruci. Ţinea în poală o casetă mică din argint, care conţinea cîteva bucăţele de ostie.
Mai întîi s-au oprit la cabinetul lui Jimmy din Cumberland şi Jimmy lăsă motorul să meargă cît timp se duse pînă înăuntru. Cînd ieşi, purta o haină sport lăbărţată care ascundea vederii pistolul lui McCaslin şi ţinea în mînă un ciocan.
Ben îl privi fascinat şi observă cu coada ochiului că şi Mark şi Callahan se holbau la el. Capul ciocanului era din oţel vînăt şi mînerul era din cauciuc perforat.
― Urît, nu? remarcă Jimmy.
Ben se gîndi că va trebui să folosească acel ciocan împotriva lui Susan, îl va folosi ca să împlînte ţăruşul între sînii ei şi simţi cum stomacul i se dă încet peste cap, ca un avion care face un tonou lent.
― Da, zise şi îşi umezi buzele. Da, e urît.
Trecură pe la piaţa din Cumberland. Ben şi Jimmy coborîră şi cumpărară tot usturoiul de pe tarabe - douăsprezece cutii pline cu bulbi alb-cenuşii. Casiera îşi ridică sprîncenele a mirare şi spuse:
― Băieţi, mă bucur că nu am întîlnire cu nici unul din voi diseară.
Cînd ieşiră, Ben întrebă fără speranţă să primească vreun răspuns:
― Mă întreb care este misterul eficienţei usturoiului împotriva lor. O foi ceva din Biblie, sau vreun blestem străvechi, sau...
― Cred că e vorba de o alergie, zise Jimmy.
― Alergie?
Callahan prinse ultimele cuvinte şi îi ceru lui Ben să repete întrebarea, în timp ce se îndreptau spre florăria „Frumoasa Nordului" din Cumberland.
― O, da, sînt de acord cu doctorul Cody, spuse. Probabil ca este vorba de o alergie... dacă funcţionează ca un factor de reţinere. Ţineţi minte că eficienţa usturoiului nu a fost încă dovedită.
― Asta e o afirmaţie -ciudată pentru un preot, spuse Mark.
― De ce? Dacă trebuie să accept existenţa vampirilor - şi se pare că trebuie, cel puţin pentru moment -, atunci trebuie să accept şi ideea că ar fi creaturi care nu se supun legilor naturii? E drept că, într-adevăr, există astfel de legi care nu au-nici un efect asupra lor. Legendele spun că nu pot fi văzuţi în oglinzi, că se pot transforma în lilieci sau lupi sau păsări, că îşi pot subţia trupurile şi astfel se pot strecura prin crăpăturile cele mai angliste. Dar ştim că pot vedea şi pot auzi şi pot vorbi... şi desigur că au şi simţul gustului. Poate că sînt în stare să simtă şi supărarea şi durerea...
― Şi dragostea? întrebă Ben privind drept înainte.
― Nu, răspunse Jimmy. Bănuiesc că dragostea îi depăşeşte.
Intră într-o parcare mică din faţa florăriei în formă de L, lîngă care fusese ridicată şi o seră.
Un clopoţel le anunţa intrarea în magazin şi parfumul greu al florilor îi ameţi. Lui Ben îi făcu greaţă povara copleşitoare a amestecului de arome şi îşi aminti de camerele mortuare. 
― Bună ziua, spuse un bărbat înalt cu un şorţ din dril, apropiindu-se de ei cu un ghiveci într-o mînă.
Ben tocmai începuse să îi explice ce anume doresc, cînd bărbatul cu şorţ clătină din cap şi îl întrerupse.
― Mă tem că aţi venit prea tîrziu. Vinerea trecută am avut un client care a cumpărat absolut toţi trandafirii pe care îi aveam în stoc - roşii, albi şi galbeni. Voi primi alţii cel mai devreme miercuri. Dacă doriţi să comandaţi...
― Cum arăta omul acela?
― Avea o înfăţişare foarte frapantă, spuse proprietarul, lăsînd ghiveciul din mînă. Înalt, complet chel. Ochi pătrunzători. După miros mi-am dat seama că fuma ţigări străine. A cumpărat trei braţe de flori. Le-a pus în portbagajul maşinii foarte vechi, cred că era un Dodge...
― Packard, spuse Ben, Era un Packard negru.
― Înseamnă că îl cunoaşteţi.
― E un fel de-a spune.
― A plătit cu bani gheaţă. Neobişnuit, dacă te gîndeşti la valoarea mare a achiziţiei. Dar poate, dacă luaţi legătura cu el, vă va vinde...
― Poate, zise Ben.
Din nou în maşină, au analizat situaţia ivită.
― Mai există o florărie în Falmouth... Începu nesigur Părintele Callahan.
― Nu! exclamă Ben. Nu!
Şi accentul strident al isteriei din vocea lui îi făcu pe ceilalţi să privească îngrijoraţi în jur.
― Şi dacă ajungem la Falmouth şi descoperim că Straker a fost şi acolo? Ce facem atunci ? Mergem la Portland? La Kittery? La Boston? Nu înţelegeţi ce se întîmplă? Ne-a prevăzut mişcările! Ne duce de nas!
― Ben, fii rezonabil, spuse Jimmy. Nu crezi că cel puţin ar trebui să...
― Ai uitat ce ne-a spus Matt? „Nu trebuie să crezi că nu vă poate face rău doar pentru că nu se poate ridica din locul lui în timpul zilei." Uită-te la ceas, Jimmy.
Jimmy se uită:
― Două şi un sfert, spuse rar şi privi cerul, de parcă s-ar fi îndoit de informaţia cadranului. Însă aşa era; acum umbrele trecuseră în cealaltă parte.
― Ne-a anticipat acţiunile, spuse Ben. A fost mereu cîte patru paşi înaintea noastră. Am căzut - am fost oare în stare să ne închipuim - că vom fi atît de norocoşi încît el să nu ştie ce facem? Că el să nu fi luat niciodată în calcul posibilitatea de a fi descoperit şi de a se confrunta cu un grup de rezistenţă? Trebuie să plecăm acum, înainte să ne pierdem şi ce ne-a mai rămas din zi, certîndu-ne şi încercînd să stabilim cîţi îngeri pot dansa pe vîrful unui ac.
― Are dreptare, şopti Callahan. Cred că ar fi mai bine să încetăm discuţiile şi să pornim.
― Atunci, hai să pornim, stărui şi Mark.
Jimmy ieşi din parcare în scrîşnet de cauciucuri. Proprietarul florăriei rămase în prag privind lung în urma lor: ,trei bărbaţi, dintre care un preot, şi un băieţel, care ţipau unul la altul ca nebunii, într-o maşină cu ecuson pe care scria „Doctor în Medicină".

11

Cody ajunse la Casa lui Marsten prin Brooks Road, pe versantul posterior al dealului şi Donald Callahan, privind-o din acest unghi nou, gîndi: dar într-adevăr domină oraşul ca o piază-rea. Ce ciudat că nu am observat asta înainte. Probabil că aici este înălţimea perfectă, aici cocoţată pe deal, deasupra intersecţiei dintre Strada Brock şi Jointer Avenue. Înălţimea perfectă şi o vedere completă asupra oraşului. Era o clădire mare şi dărăpănată, şi obloanele trase- îi dădeau un aspect exasperat de mare, tulburător pentru mintea omului; devenise parcă un monolit, un sarcofag, o evocare a Judecăţii de Apoi.
Şi era, de asemenea, şi locul sinuciderii şi al crimei, ceea ce însemna că era ridicată pe pămînt impur.
Deschise gura să le împărtăşească şi celorlalţi impresiile sale, dar apoi se răzgîndi.
Cody intră pe Brooks Road şi, pentru cîteva secunde, casa fu ascunsă vederii de lizieră. Apoi copacii se împuţinară şi Cody intră pe aleea din faţă. Packardul era parcat chiar în faţa garajului şi, cînd opri motorul, Jimmy scoase şi revolverul lui McCaslin.
Callahan simţi cum atmosfera locului pune imediat stăpînire pe el. Scoase crucifixul - crucifixul mamei sale - din buzunar şi şi-l puse la gît alături de al său. În copacii aceia dezgoliţi de vînturile toamnei nu cînta nici o pasăre. Firele lungi şi zdrenţuite de iarbă păreau mai uscate şi mai deshidratate decît o cerea sfîrşitul de anotimp; pînă şi pămîntul era mai cenuşiu şi mai obosit.
Treptele care duceau la terasă erau cumplit de deformate şi pe unul din stîlpii terasei se afla o pată mai vie de vopsea, acolo unde fusese agăţat semnul care interzicea accesul străinilor. Sub zăvorul ruginit al uşii din faţă, arunca scînteieri de alamă o broască Yale nouă.
― Să încercăm să intrăm pe o fereastră, cum a făcut Mark... Începu să spună pe un ton şovăielnic.
― Nu, zise Ben: Intrăm pe uâa din faţă. O s-o spargem dacă trebuie.
― Nu cred că va fi nevoie, spuse Callahan cu o voce străină.
De cînd coborîseră din  maşină îi condusese pe alee fără să se oprească să se gândească la ce face. Înflăcărarea - o înflăcărare pe care o crezuse dispărută pe vecie - păru a pune stăpînire pe el cînd se apropie de uşă. Casa parcă se înclina înspre ei, gata să-i înghită, şi răul care sălăşluia înăuntru aproape că radia prin crăpăturile varului. Însă nu şovăi. Îi dispăruse din minte orice gînd de zăbavă. Şi, mai apoi, nici măcar nu îi conducea el, ci o forţă necunoscută părea a-l împinge de la spate.
― În numele lui Dumnezeu, Tatăl nostru! strigă el şi vocea-i căpătă o notă aspră, poruncitoare, care îi făcu pe ceilalţi să se strîngă în jurul lui. Ordon diavolului să plece din această casă! Dispăreţi, spirite ale răului!
Şi, fără să-şi dea seama ce avea de gînd să facă, izbi în uşă cu mîna în care ţinea crucifixul.
Mai tîrziu toţi au fost de acord că a urmat o explozie de lumină, o răsuflare usturătoare de ozon şi o trosnitură, de parca ar fi urlat scîndurile. Ferestruica curbată de deasupra uşii se sparse pe neaşteptate şi o fereastră mare şi boltită de pe latura stîngă, din faţa peluzei, îşi scuipă sticla pe 'iarbă în aceeaşi clipă. Jirnmy ţipă. Noul lacăt Yale zăcea pe gazon la picioarele lor, transformat într-o masă diformă de metal. Mark se aplecă să-l ridice şi scînci:
― E fierbinte, spuse.
Callahan se retrase tremurînd din faţa uşii. Privi crucea pe care o ţinea în mînă.
― Fără nici o îndoială că aceasta esta cea mai uluitoare experienţă pe care am trăit-o vreodată, spuse.
Îşi ridică ochii spre cer, ca pentru a vedea chipul lui Dumnezeu însuşi, însă cerul era indiferent.
Ben împinse uşa care se deschise fără să opună vreo rezistenţă. Insă aşteptă ca preotul să intre primul. În hol, Callahan îl privi întrebător pe Mark.
― Pivniţa, spuse. Ajungem acolo prin bucătărie. Straker e la etaj. Dar... se opri încruntîndu-se. Ceva e altfel. Nu ştiu ce anume. Ceva nu este cum a fost.
Urcară mai întîi la etaj şi, deşi nu Ben conducea grupul, simţi un fior al vechii spaime în timp ce se apropiau de uşa de la capătul coridorului. Iată cum, la aproape o lună după ce s-a reîntors în 'salem's Lot, avea să intre pentru a doua oară în acea cameră. Cînd Callahan deschise uşa, îsi ridică ochii... şi simţi cum ţipătul îi urcă în gît şi îi ţîşneşte de pe buze înainte de a-l putea'opri. Un ţipăt ascuţit, isteric, ca de femeie.
Însă nu Hubert Marsten atîrna de grindă şi nici spiritul acestuia.
Era Straker, spînzurat de picioare ca un porc într-un abator, cu gîtlejul sfîrtecat. Ochii lui sticloşi se uitau la ei, prin ei, peste ei.
Fusese stors de tot sîngele.

12

― Doamne, Dumnezeule, spuse Părintele Callahan. Doamne; Dumnezeule.
Înaintară cu prudenţă în cameră, Callahan şi Cody mai în faţă, Ben şi Mark, foarte' aproape, în spatele lor.
Lui Straker i se legaseră picioarele; apoi fusese ridicat şi legat de grindă. Într-o zonă îndepărtată a minţii sale, Ben se gîndi că, fără doar şi poate, fusese nevoie de cineva deosebit de puternic, în stare sa ridice trupul masiv al lui Straker atît de sus, încît mîinile sale, lăsate libere, să nu poată atinge duşumeaua.
Cu partea din interiorul încheieturii mîinii, Jimmy atinse fruntea cadavrului, apoi prinse una din mîinile moarte în ale lui.
― E mort de vreo optsprezece ore, spuse. Lăsă mîna să cadă şi se cutremură. Dumnezeule, ce mod oribil să... Nu pot să înţeleg. De ce... cine...
― Barlow a facut-o, zise Mark. Privi impasibil cadavrul lui Straker.
― Şi Straker a dat-o-n bară, spuse Jimmy. Şi-a luat adio de la viaţa eternă. Dar de ce aşa? Spînzurat cu capul în jos?
― E un obicei vechi de cînd lumea, explică Părintele Callahan. Să atîrni cu capul în jos cadavrul duşmanului tău sau al celui care te-a trădat, astfel încît să privească pămîntul şi nu raiul din ceruri. Aşa a fost crucificat şi Sfîntul Paul, pe o cruce în formă de X, cu picioarele sfârîmate.
Vocea lui Ben sună îmbătrînită şi prăfuită:
― Tot mai încearcă să ne distragă atenţia. Ştie o sută de şmecherii. Să mergem.
Îl urmară înapoi pe coridor, pe scări în jos, pînă în bucătărie. Ajunşi acolo, îl lăsă din nou pe Părintele Callahan să preia conducerea grupului. Se uitară unul la altul o clipă, apoi la uşa de la pivniţă aşa cum, cu douăzeci şi cinci de ani în urmă, privise scara care ducea la etaj şi se aflase apoi confruntat cu o problemă cumplită, prea covîrşitoare pentru umerii copilului care era.

13

Cînd preotul deschise uşa, Mark simţi cum miasma rîncedă, de putregai, îi atacă din nou nările - însă şi mirosul acesta era diferit. Nu era la fel de puternic. Era mai puţin rău.
Preotul porni. Şi totuşi, avu nevoie de toată puterea voinţei sale pentru a se hotărî să-l urmeze pe Părintele Callahan în acel puţ al morţii.
Jimmy scosese o lanternă din geantă şi o aprinse. Raza ei lumină podeaua, o traversă pînă la perete şi se întoarse. Se opri o secundă pe o ladă lungă şi apoi lumină o masă.
― Acolo, spuse el. Priviţi.
Pe masă se afla un plic, curat şi strălucitor în tot întunericul acesta prăfuit. Un pergament galben şi plin.
― E un truc, spuse Părintele Callahan. Ar fi bine să nu-l 
atingem.
― Nu, îl întrerupse Mark. Simţea în aceeaşi măsură uşurarea şi dezamăgirea. Nu e aici. A plecat. Asta e pentru noi. Probabil că e plină de lucruri josnice.
Ben se apropie de masă şi luă plicul. Îl învîrti de două ori în mîini - în lumina aruncată de lanterna lui Jimmy, Mark observă că îi tremurau - şi apoi îl deschise.
Înăuntru se afla o singură foaie, din acelaşi pergament galben şi consistent ca şi plicul. Se strînseră în jurul lui Ben. Jimmy lumina cu lanterna pagina scrisă cu o caligrafie măruntă, elegantă,, subţire ca firul de păianjen. Citiră scrisoarea împreună, Mark puţin mai încet decît ceilalţi.

 4 Octombrie
Dragii şi tinerii mei prieteni,
 
Ce amabil din partea voastră că aţi trecut pe la mine!
Niciodată nu am fost potrivnic unei societăţi alese; aceasta a fost
una din marile mele bucurii într-o viaţă lungă şi deseori
singuratică. Dacă aţi fi venit la timp de seară, v-aş fi întîmpinat
personal cu cea mai mare plăcere. Cu toate acestea, deoarece
bănuiesc că s-ar putea să doriţi să veniţi în orele zilei, m-am gîndit
că ar fi mai bine să nu fiu acasă.

V-am lăsat un mic simbol al aprecierii mele; cineva foarte apropiat
şi drag unuia dintre voi se află acum în locul pe care îl ocupam eu
in timpul zilei, pînă cînd am decis că un alt sediu ar fi mai
convenabil pentru mine. Este foarte drăguţă, domnule Mears -
foarte dinţoăsă, dacă îmi este permis să folosesc o mică vorbă de
duh. Nu mai am nevoie de ea, aşa că v-o las ca să - care este
expresia pe care o folosiţi? - ca să vă încălziţi în vederea marii
confruntări. Să vă stimuleze pofta de mîncare, dacă doriţi. Haideţi
acum să vedem cît de mult vă place gustafea dinaintea felului
principal pe care îl aşteptaţi, vreţi?
 
Stăpîne Petrie, m-ai văduvit de cel mai credincios şi mai iscusit
servitor pe care l-am avut vreodată. Într-o manieră indirectă, m-ai
făcut să iau parte la distrugerea lui; ai făcut în aşa fel ca apetitul
meu să mă trădeze. Te-ai furişat în spatele lui, fala îndoială. Îmi va
face mare plăcere să lucrez cu tine. Mai întîi cu părinţii tăi, aşa
cred. În noaptea aceasta... sau mîine noapte., sau în noaptea
următoare. Însă tu vei intra în biserica mea ca băiat în cor.
Castratum.
 
Şi, Părinte Callahan - te-au convins să vii? Aşa m-am gîndit şi eu.
Te observ de la distanţă de cînd am sosit în Jerusalem's Lot... aşa
cum un maestru de şah studiază partidele adversarului său, nu este
aşa? Deşi Biserica Catolică nu este cel mai vechi adversar al meu!
Eu eram bătrîn cînd ea era tînără, cînd membrii ei se ascundeau în
catacombele Romei şi îşi pictau peşti pe piept ca să se poată
recunoaşte. Eram puternic pe vremea cînd acest club năzuros de
mîncători de pîine şi băutori de vin care îl venerează pe Mîntuitorul
oilor rătăcite, era slab.
 
Ritualurile mele erau vechi pe vremea cînd ritualurile bisericii tale
Încă nici nu fuseseră concepute. Şi totuşi nu vă subestimez. Cunosc
căile binelui tot atît cum cunosc căile răului. Sînt neobosit.
Şi te voi birui. Cum? vei spune. Oare Callahan nu duce simbolul
Albului? Oare Callahan nu se deplasează la fel de bine ziua 
ca şi noaptea? Oare nu există acele farmece şi poţiuni, creştine şi păgîne, despre care ne-a informat, pe mine şi pe compatrioţii mei, atît de bunul meu prieten, Matthew Burke? Da, da şi da. Insă eu am trăit mai mult ca voi. Eu nu sînt şarpele, ci tatăl şerpilor. Şi totuşi, veţi spune, nu este suficient. Şi nu este. În cele din urmă, „Părinte" Callahan, te vei autodistruge. Credinţa ta în Alb este slabă. Este firavă. Toată vorbăria ta despre dragoste nu este decît supoziţie. Doar atunci cînd vorbeşti despre băutură o faci în cunoştinţă de cauză.
 
Bunii, bunii mei prieteni - domnule Mears, domnule Cody, Stăpîne Petrie, Părinte Callahan - simţiţi-vă bine. Vinul Medoc este excelent, procurat special pentru mine de răposatul proprietar al acestei case, de a cărui companie nu am fost niciodată în stare să mă bucur. Vă rog, serviţi-vă, dacă veţi mâi avea poftă de vin după ce veţi termina treaba pentru care aţi venit aici. Ne vom întîlni din nou, faţă în faţă, şi vă voi transmite felicitările mele fiecăruia dintre voi într-un mod mult mai personal. Pînă atunci, adio.

BARLOW

Tremurînd, Ben lăsă scrisoarea să cadă pe masă. Se uită la ceilalţi. Mark ţinea pumnii strînşi iar gura-i i se strîmbase, de parcă ar fi muşcat din ceva mucegăit; chipul ciudat de copilăros al lui Jimmy era schimonosit şi palid. Părintele Donald Callahan avea ochii aprinşi şi buzele preschimbate într-un arc fremătător.
Şi, unul cîte unul, îşi ridicară ochii spre el.
― Haideţi, spuse.
Se îndreptară cu toţii către colţul pivniţei.

14

Parkins Gillespie stătea pe prima treaptă a Primăriei construite din cărămizi şi privea prin binoclul său de mare precizie, marca Zeiss, cînd Nolly Gardener parcă maşina poliţiei şi coborî din ea, sumeţindu-şi pantalonii şi scărpinîndu-se în fund în acelaşi timp.
― Ce se-ntîmplă, Park? întrebă, urcînd treptele.
Fără să rostească vreun cuvînt, Parkins îi dădu binoclul şi-i arătă cu un deget bătătorit Casa lui Marsten.
Nolly se uită. Văzu vechiul Packard şi, parcat în faţa lui, un Buick nou, de culoarea bronzului. Binoclul nu era atît de bine reglat încît să poată desluşi şi numărul de pe tăbliţa de înmatriculare a maşinii. Lăsă binoclul jos.
― E maşina lu’ doctoru' Cody, nu?
― Da, aşa cred şi eu.
Parkins îşi puse un Pall Mall între buze şi aprinse un chibrit de bucătărie pe zidul de cărămidă din spatele lui:
― N-am văzut niciodată vo' altă maşină acolo, decît Packardu' ăla.
― Da, aşa e, reflectă Parkins.
― Zici că tre' să mergem acolo şi să vedem ce e? spuse Nolly fără vreo urmă din entuziasmul lui obişnuit. Era om al legii de cinci ani şi încă mai era extaziat de importanţa propriei sale situaţii.
― Nu, răspunse Parkins, cred că e mai bine să nu ne băgăm, îşi scoase ceasul din buzunarul de la vestă şi îi îndepărtă capacul ca un impiegat care controlează sosirea unui tren. Doar 3:41 după-amiaza. Îşi verifică ceasul după orologiul de pe turnul primăriei şi apoi îl puse la loc în buzunarul de la vestă.
― Ce s-a mai întîmpla cu povestea aia cu Floyd Tibbits şi cu bebele lu’ McDougall? întrebă Nolly.
― Nu ştiu.
― Aha, spuse Nolly, rămas perplex pentru o clipă, Parkins era întotdeauna foarte tăcut, însă acum se întrecuse pe sine însuşi. Privi iar prin binoclu: nici o schimbare.
― Oraşu' pare mai liniştit azi, se oferi Nolly să înceapă o conversaţie.
― Da, spuse Parkins.
Privi peste Jointer Avenue şi parc cu ochii săi de un albastru spălăcit. Şi bulevardul şi parcul erau pustii. Fuseseră pustii cam toată ziua. Se înregistrase o lipsă remarcabilă de mame care îşi plimbă pruncii şi de pierde-vară în jurul Monumentului Eroilor.
― Se întîmplă lucruri ciudate, se aventură iarăşi Nolly.
― Da, spuse Earkins dus pe gînduri.
Ca soluţie extremă, Nolly recurse la momeala conversaţională la care Parkins nu rezista niciodată: vremea.
― Se înnorează, zise. O să plouă pînă diseară.
Parkins studie cerul. Un val de nouraşi albi chiar deasupra capului, şi o baricadă în construcţie de nori mai mari înspre sud-vest.
― Da, spuse şi îşi aruncă chiştocul ţigării.
― Park, ţi-e bine?
Parkins Gillespie medita asupra întrebării.
― Nu, spuse.
― Ce dracu' se-ntîmplă?
― Cred că mă cac pe mine de frică, zise Gillespie.
― Ce? se bîlbîi Nolly. De ce?
― Nu ştiu, spuse Parkins şi îşi luă înapoi binoclul. Începu să cerceteze din nou cu privirea Casa lui Marsten, în timp ce Nolly stătea mut de uimire lîngă el.

15

În spatele mesei pe care fusese lăsată scrisoarea, pivniţa făcea un cot în forma literei L şi, mergînd pe acolo, au ajuns m ceea ce fusese odinioară pivniţa de vinuri. Da, aşa e, Hubert Marsten trebuie că a fost contrabandist, gîndi Ben. Acolo se aflau butoaie mici şi mijlocii, acoperite cu praf şi pînze de păianjen. Un perete era acoperit cu un rastel şi sticle străvechi încă mai ieşeau la iveală din unele orificii în formă de diamant. Unele explodaseră, şi păianjenul îsi făcuse acum culcuş acolo unde vinul roşu aşteptase odinioară să satisfacă papilele gustative ale unui cunoscător. Neîndoielnic, conţinutul altor sticle se transformase în oţet; şi izul acru şi ascuţit se amesteca cu cel al putrefacţiei lente.
― Nu, zise Ben, vorbind încet, ca un om care nu se îndoieşte de adevărul spuselor sale. Nu pot.
― Trebuie, spuse Părintele Callahan. Nu îţi spun că îţi va fi uşor sau că va fi spre binele nostru. Îţi spun doar că trebuie.
― Nu pot! strigă Ben şi, de această dată, cuvintele sale răsunară în pivniţa mută.
În centru, pe o platformă ridicată şi luminată de lanterna lui Jimmy, zăcea nemişcată Susan Norton. Era acoperită de la umeri şi pînă la picioare cu o bucată mare de pînză albă, simplă şi, cînd s-au apropiat de ea, au rămas cu toţii fără grai. Uimirea le înghiţise cuvintele.
În viaţă fusese o fată drăguţă şi veselă care trecuse cu foarte puţin pe lîngă frumuseţe (poate doar cu cîţiva centimetri), nu din cauza vreunui defect al trăsăturilor sale, ci - poate - pentru că viaţa ei fusese atît de calmă şi deloc ieşită din comun. Însă acum căpătase frumuseţe. O frumuseţe întunecată.
Moartea nu îşi pusese amprenta asupra ei. Chipul îi era îmbujorat, iar buzele, care nu cunoscuseră niciodată rujul, erau de un roşu intens şi strălucitor. Fruntea îi era palidă, dar fără pată, cu pielea ca laptele. Ochii închişi, genele negre, ca de funingine, i se odihneau pe pomeţi. O mînă îi stătea pe lîngă trup, cealaltă îi era îndoită peste mijloc. Însă impresia generală nu era una de farmec angelic, ci de frumuseţe rece, detaşată. Ceva de pe chipul ei - o aluzie doar, nu ceva precis - îl făcu pe Jimmy să se gîndească la fetiţele din Saigon, unele chiar mai mici de treisprezece ani, care îngenuncheau în faţa soldaţilor în alei ascunse, în spatele gratiilor, nu pentru prima şi nici pentru a o suta oară. Însă în cazul acelor fete corupţia nu era ceva rău, ci doar o cunoaştere prea timpurie a lumii. Schimbarea petrecută pe chipul lui Susan era diferită - dar el nu putea spune în ce fel.
Acum Părintele Callahan făcu un pas înainte şi îşi apăsă degetele de elasticitatea sînul ei stîng.
― Aici, spuse. Inima.
― Nu, repetă Ben. Nu pot.
― Fii iubitul ei, şopti Părintele Callahan. Mai bine, fii soţul ei. Nu o vei răni, Ben. O vei elibera. Singurul rănit vei fi tu.
Ben îl privi fără să înţeleagă. Mark luase ţăruşul din geanta neagră a lui Jimmy şi, fără o vorbă, i-l întinse. Ben îl luă cu o mînă care i se păru lungă de mile întregi. 
Dacă nu mă gîndesc cînd o fac, atunci poate...
Însă ar fi fost imposibil să nu se gîndească. Şi, pe neaşteptate, îşi aminti o frază din Dracula, povestea aceea amuzantă, care acum nu îl mai amuza cîtuşi de puţin. Era discursul pe care Van Helsing i l-a ţinut lui Arthur Hofmwood cînd Arthur s-a confruntat cu aceeaşi obligaţie cutremurătoare: Trebuie să trecem prin apele amărăciunii, înainte să ajungem la cele blînde.
Mai putea oare exista blîndeţe, vreodată, pentru vreunul din ei?
― Ia-l de aici! gemu. Nu mă faceţi să fac asta...
Nici un răspuns.
Sudoarea rece şi nesănătoasă îi ţîşni din porii îngroziţi, acoperindu-i fruntea, obrajii, braţele. Ţăruşul, care fusese doar o simplă bîtă de baseball cu patru ore înainte, părea impregnat cu o greutate sinistră, ca şi cînd în el s-ar fi mtîlnit nişte vectori de forţă invizibili, dar supraomeneştii
Luă ţăruşul şi îl apăsă deasupra sînului ei stîng, chiar lîngă ultimul nasture încheiat al bluzei. Vîrful ascuţit se îngropa uşor în carnea moale şi simţi cum colţurile gurii încep să-i zvîcnească într-un tic incontrolabil.
― Nu e moartă, spuse, iar vocea îi era răguşită şi groasă. Ultim argument al apărării sale.
― Nu, spuse neîndurător Jimmy. Este o Moartă Vie, Ben.
Şi le demonstra; înfăşură , manşeta aparatului de luat tensiunea în jurul braţului lui Susan. Pe cadran se citi 00/00. Puse stetoscopul pe pieptul ei şi fiecare ascultă tăcerea dinăuntrul trupului.
Un obiect fu strecurat în mîna lui Ben - ani de zile după aceste întîmplări tot nu reuşea să-şi amintească cine anume din tovarăşii lui îl pusese acolo. Ciocanul. Ciocanul cu minerul din cauciuc perforat. Capul licărea în lumina palidă a lanternei.
― Fă-o repede, spuse Callahan şi apoi ieşi la lumina zilei. Vom face noi ce mai rămîne de făcut.
Trebuie să trecem prin apele amărăciunii, înainte să ajungem la cele blînde.
― Să mă ierte Dumnezeu, şopti Ben.
Ridică ciocanul, apoi îl coborî cu putere.
Lovi în plin capătul ţăruşului şi tremurul gelatinos al acestuia îi va bîntui pe veci visele. Acţionaţi parcă de forţa loviturii, ochii lui Susan se deschiseră brusc, mari şi albaştri. Sîngele ţîşni din rana făcută de ţăruş într-un şuvoi strălucitor, împroşcîndu-i mîinile, cămaşa, obrajii. Într-o clipă, pivniţa se umplu cu miasma lui fierbinte, arămie.
Trupul ei se chirci pe masă. Mîinile i se ridicară şi loviră nebuneşte aerul, întocmai ca aripile unei păsări. Picioarele-i începură să bată un ritm inutil pe lemnul platformei. Gura i se deschise larg, descoperind colţii înspăimîntători, ca de lup; şi începu să scoată ţipăt după ţipăt, ca o goarnă a iadului. Puhoaie de sînge îi izvorîră prin colţurile gurii.
Ciocanul se ridică şi coborî: o dată... şi încă o dată... şi încă o dată.
Mintea lui Ben se umpluse de ţipetele unui stol de ciori mari şi negre. Era cuprinsă de convulsiile unor imagini oribile, din timpuri imemoriale. Mîinile îi erau stacojii, ţăruşul era stacojiu, ciocanul care se ridica şi cobora neîndurător era stacojiu. Lanterna din mîinile tremurînde ale lui Jimmy aruncau licăriri stroboscopice, luminînd în zvîcniri de raze chipul înnebunit, contorsionat al lui Susan. Dinţii i se arătară printre buze, sfîşiindu-le. Sîngele se revărsă peste pînza albă pe care Jimmy o împăturise pedant, desenînd ideograme chinezeşti.
Şi, pe neaşteptate, trupul ei zvîcni ca un arc încordat şi gura i se deschise atît de larg, încît fălcile-i parcă ameninţau a se frînge. O explozie uriaşă de sînge încă şi mai întunecat ţîşni din rana făcută de ţăruş - sînge aproape negru în lumina aceasta nesigură, nebunească: sîngele din inimă. Urletul care se auzi din străfundurile rezonante ale acelei guri larg deschise venea din toate tainiţele memoriei celor mai vechi rase şi chiar mai din adîncuri, din întunericul umed al sufletului omenesc. Un val nesfîrsit de sînge i se revărsă din gură şi din nări... şi altceva încă. In lumina neputincioasă s-a zărit doar o sugestie, o umbră care păru a ţîşni de acolo şi dispăru în neant, înşelată şi distrusă. Se contopi cu bezna şi dispăru.
Se linişti, gura i se destinse şi se închise.
Printre buzele-i sfîrtecate ieşi un ultim suspin fremătător. Pleoapele-i tremură pentru o ultimă oară şi Ben o văzu, sau i se păru că o vede, pe acea Susan pe care o cunoscuse în pare, acea Susan care stătea cuminte pe o bancă şi citea o carte de a lui.
Se isprăvise.
Se dădu înapoi, scăpînd din mîini ciocanul, întinzîndu-şi palmele înainte ca un dirijor a cărui simfonie s-a transformat într-o cacofonie de sunete.
Callahan îl cuprinse de umeri.
― Ben...
Fugi.
Se împiedică pe trepte şi se tîrî mai departe către lumina întrezărită în capătul lor. Groaza din copilărie şi groaza vîrstei adulte s-au întrepătruns. Dacă ar fi fost să se uite peste umăr, l-ar fi văzut pe Hubie Marsten (sau poate pe Straker), doar la un pas în urma lui, cu un rînjet larg pe faţa umflată şi vineţie, cu frînghia adîncită în şanţul format în carnea gîtului - iar rinjetul ar fi dezvăluit colţi în loc de dinţi. Îşi urlă nenorocirea.
Ca prin vis, îl auzi pe Callahan strigînd:
― Nu, lăsaţi-l...
Ţîşni prin bucătărie şi ieşi prin uşa din spate. Treptele terasei îi dispărură de sub tălpi cînd se aruncă înainte în colb. Se ridică în genunchi, se tîrî, se ridica în picioare şi aruncă o privire în spate.
Nimic.
Casa se înălţa, golită de vreo semnificaţie anume; ultima rămăşiţă a răului care sălăşluise în ea fusese îndepărtată. Redevenise o simplă casă.
În liniştea copleşitoare a curţii năpădite de buruieni, Ben Mears rămase pe loc, respirînd adine, sacadat.

16

Aşa se înnoptează toamna în Lot:
Mai întîi, soarele îşi pierde fragila putere asupra aerului, răcindu-l, făcîndu-l să-şi aducă aminte că va veni iarna şi că iarna va fi lungă. Se formează norişori străvezii şi umbrele se lungesc. Dar nu sînt umbre groase, ca cele de vară; căci nu mai există frunze în copaci sau nori graşi pe cer ca să le umple. Sînt umbre scofîlcite, meschine, care muşcă pămîntul ca nişte dinţi.
Cînd soarele se apropie de orizont, galbenul său binevoitor începe să se închidă, să se vicieze, pînă cînd, mînios, străluceşte cu raze de un portocaliu aprins. Aruncă o văpaie pestriţă asupra orizontului - un prapure umplut cu nori, care este alternativ roşu şi portocaliu şi stacojiu şi violet. Uneori norii se sparg în lungi bucăţi plutitoare şi, printre ele, se ivesc raze de galben inocent, amărîte şi nostalgice după vara care s-a dus.
Este ora şase, ora cinei în Lot. Mabel Werts, cu grăsimea nesănătoasă a bătrîneţii atîrnîndu-i cleioasă de oase, stă la masă în fata unui piept prăjit de pui şi a unei căni cu ceai Lipton. Telefonul este alături.. În Pensiunea Evei, bărbaţii se strîng în jurul lucrurilor care îi adună laolaltă în fiecare seară: cine în faţa televizorului, conserve cu carne de vacă, conserve jalnice cu fasole, deloc asemănătoare cu mîncarea pe care mamele lor obişnuiau să o pregătească în dimineţile şi după-amiezele de duminică, cu ani în urmă, cine din spaghetii sau chiftele încălzite, cumpărate de la McDonald-ul din Falmouth,pe drumul înspre casă de la lucru. Eva stă la masă în camera din faţă, jucînd gin rummy cu Grover VerilI, plină de nervi şi răţoindu-se la ceilalţi să-şi şteargă grăsimea şi să înceteze sa mai verse zoaiele pe masă şi pe duşumea. Nici unul nu-şi aminteşte să o mai fi văzut vreodată în dispoziţia asta, nervoasă ca o pisică sălbatică şi un cîine turbat laolaltă. Însă ştiu ce s-a întîmplat, chiar dacă ea nu-şi dă seama.
Domnul şi doamna Petrie mănîncă sandviciuri în bucătărie, încercînd să dezlege misterul telefonului pe care tocmai îl primiseră din partea preotului catolic din localitate, Părintele Callahan: Fiul dumneavoastră este cu mine. Este bine. Îl aduc curînd acasă. La revedere. Au discutat posibilitatea de a-l anunţa pe omul legii din oraş, Parkins Gillespie, şi s-au hotărît să mai aştepte puţin. Simţiseră o schimbare în felul de a fi al fiului lor, care, oricum, fusese întotdeauna ceea ce mamei lui îi plăcea să spună: Un Copil Profund. Totuşi, fără ca nici unul din ei să recunoască aceasta, spectrele lui Ralphie şi Danny Glick pluteau deasupra lor.
În spatele magazinului său, Milt Crossen mănîncă pîine şi bea lapte. Nu prea mai are poftă de mîncare de cînd a murit soţia lui în '68. Delbert Markey, proprietarul barului, îşi croieşte metodic drum prin cei cinci hamburgeri pe care i-a pregătit el însuşi. Îi mănîncă cu muştar şi munţi de ceapă crudă şi se va plînge întreaga noapte, cui are chef să-l asculte, că afurisita asta de indigestie acidă îl omoară. Rhoda Curless, menajera Părintelui Callahan, nu mănîncă nimic. E îngrijorată din cauza Părintelui, care hoinăreşte pe undeva pe afară. Harriet Durham mănîncă cotlete de porc împreună cu" familia ei. Cari Smith văduv din 1957, mănîncă un cartof fiert şi bea o sticlă de vin din pelin. Familia lui Derek Boddin mănîncă şuncă şi varză de Bruxelles, Cîîîh, zice Richie, bătăuşul detronat. Măninci sau te bat la curu' gol, spune Derek. Nici lui nu-i place varza de Bruxelles.
Reggie şi Bonnie Sawyer mănîncă friptură din coaste de viţel, cu garnitură de porumb şi cartofi prăjiţi, iar la desert au prăjitură de Ciocolată acoperită cu glazură. Asta e mîncarea care îi place lui Reggie. Bonnie, ale cărei vînătăi de-abia începuseră să treacă, îl serveşte tăcută, cu ochii plecaţi. Reggie mănîncă serios şi concentrat, dînd gata şi trei sticle de bere în timpul mesei. Bonnie mănîncă în picioare. Durerea nu îi permite încă să se aşeze pe scaun. Nu prea are poftă de mîncare, dar totuşi se forţează să înghită, ca să nu observe Reggie şi să o certe. In noaptea aceea, după ce a snopit-o, i-a aruncat la toaletă toate anticoncepţionalele şi a violat-o. Şi de atunci încoace o violează în fiecare noapte.
Pe la şapte fără un sfert, majoritatea meselor s-au încheiat, au fost fumate cam toate ţigările şi trabucele şi pipele de după-masă, au fost strînse mai toate mesele. Vasele sînt spălate, limpezite şi puse la uscat în scurgătorul de lîngă chiuvetă. Copiii sînt împachetaţi în pijamale şi expediaţi în cealaltă cameră ca să se uite la televizor pînă la ora de culcare.
Roy McDougall, care a făcut tăciune o tigaie plină cu cotlete de vitel, înjură şi le aruncă - cu tigaie cu tot - în găleată pentru gunoi. Îşi pune jacheta din doc şi pleacă la barul lui Dell, lăsîndu-şi afurisita de scroafa de nevastă, bună doar să încurce locul, să doarmă în dormitor. Copilu-i mort, nevasta trage la aghioase, mîncarea pentru cină s-a ars ca dracu. E vremea să se îmbete. Şi poate că e vremea să-şi strîngă cortul şi s-o întindă din oraşul ăsta de doi bani.
Într-un micuţ apartament de la etaj, pe Strada Taggart, care porneşte din Jointer Avenue ca să se înfunde după o distanţă mică in spatele Clădirii Municipalităţii, Joe Crane primeşte un dar neaşteptat din partea zeilor. Tocmai a isprăvit un castronaş cu cereale şi se asază ca să se uite la televizor, cînd simte o durere bruscă şi infinita care îi paralizează partea stingă a pieptului şi braţul stîng. Gîndeşte: Ce-i asta? Inima? Şi se întîmplă să aibă perfectă dreptate. Se ridică şi reuşeşte să ajungă la jumătatea drumului înspre telefon înainte ca durerea să întunece totul şi sa-l facă să se prăbuşească în mijlocul camerei, ca un juncan lovit cu ciocanul în frunte. Micuţul lui televizor color bolboroseşte mai departe şi vor trece douăzeci şi patru de ore pînă să îl descopere cineva. Moartea lui, care are loc la ora 6:51, P.M., este unica moarte naturală petrecută în Jerusalem's Lot în ziua de 6 octombrie.
Pînă la ora 7:00 panoplia de culori de la orizont se îngustează, devenind o dungă portocalie care chinuie dureros zarea în apus, de parcă nişte focuri uriaşe de furnale au fost zăgăzuite dincolo de marginile lumii. La est au răsărit deja stelele. Strălucesc continuu, ca diamantele neşlefuite. În această perioadă a anului nu există nici o urmă de îndurare în ele, nici o urmă de alinare pentru îndrăgostiţi. Strălucesc cu o minunată indiferenţă.
Şi în jurul lor bestialitatea nopţii se ridică cu aripi tenebroase. A venit ceasul vampirului.

17

Matt moţăia cînd au intrat în-cameră Jimmy şi Ben şi s-a trezit aproape în aceeaşi clipă, cu degetele-i strîngînd crucea pe care o ţinea în mîna dreaptă.
Ochii i se încrucişară cu cei ai lui Jimmy, apoi cu cei ai lui Ben... şi zăboviră acolo.
― Ce s-a întîmplat?
Jimmy îi spuse pe scurt. Ben nu zise nimic.
― Şi trupul ei?
― Callahan şi cu mine l-am pus cu faţa în jos într-o ladă din pivniţă, poate chiar aceeaşi ladă în Care a venit Barlow în oraş. Am aruncat-o în rîul Royal cu mai puţin de o oră în urmă. Am umplut lada cu pietre. Am folosit maşina lui Straker. Dacă o observă cineva lîngă pod, se vor gîndi la el.
― Aţi făcut bine. Unde e Callahan? Şi băiatul?
― S-au dus acasă la Mark. Părinţii lui trebuie să ştie totul. Barlow i-a ameninţat anume.
― Vor crede?
― Dacă nu cred, Mark îl va pune pe tatăl său să te sune.
Matt aprobă din cap. Părea foarte obosit.
― Ben, spuse el. Vino aici. Stai pe pat.
Ascultător, Ben făcu ce i se spusese. Chipul îi era înmărmurit, lipsit de expresie. Se aşeză şi îşi încrucişa mîinile cuminte pe genunchi. Ochii parcă îi erau două găuri făcute cu ţigara.
― Nu există nici o consolare pentru tine, îi spuse Matt: Luă una din mîinile lui Ben într-ale lui. Ben nu protestă.
― Nu are importanţă acum. Timpul te va alina. Ea doarme somnul de veci acum.
― Ne-a înşelat, zise Ben cu o voce găunoasă. Şi-a bătut joc de fiecare dintre noi. Jimmy, dă-i scrisoarea.
Jimmy îi dădu plicul lui Matt. Acesta scoase hîrtia groasă de corespondenţă şi o citi cu atenţie, ţinînd-o foarte aproape de ochi. Buzele i se mişcau uşor. O puse apoi deoparte şi spuse:
― Da. El este. Egoul lui este chiar mai mare decît mi-am închipuit. Mă face să mă înfîor.
― A lăsat-o acolo ca să ne joace o festă, zise Ben pe acelaşi I ton cavernos. El plecase cu mult înainte. A te lupta cu el e ca şi cînd te-ai lupta cu vîntul. Probabil că noi îi părem insecte. Nişte gîndăcei care aleargă disperaţi pentru amuzamentul lui.
Jimmy deschise gura să vorbească, însă Matt clătină abia observat din cap.
― Eşti departe de adevăr, spuse. Dacă ar fi putut să o ia pe Susan cu el, ar fi făcut-o. Nu şi-ar abandona Morţii cei Vii doar ca să joace cuiva o festă, acum, cînd sînt încă atît de puţini! Gîndeşte-te o clipă, Ben, şi încearcă să înţelegi ce i-aţi făcut. I-aţi ucis prietenul apropiat, Straker. Aşa cum a recunoscut el însuşi, chiar l-aţi obligat să participe la această crimă stîrnit de pofta lui neostoită de mîncare! Cît de îngrozit trebuie să fi fost cînd s-a trezit din somnul lui fără vise şi ă descoperit că un băiat, neînarmat, a rănit o creatură atît de înspăimîntătoare.
Se ridică cu destulă greutate pe perne. Ben întorsese capul şi îl privea cu primul licăr de interes pe care îl manifestase de cînd tovarăşii lui ieşiseră din casă şi îl descoperiseră în curtea.din spate.
― Poate că aceasta nu este cea mai mare victorie, reflectă Matt. L-aţi alungat din casă, din casa pe care el însuşi şi-a ales-o. Jimmy a zis că Părintele Callahan a sterilizat pivniţa cu apă sfinţită şi a sigilat toate uşile cu ostie. Dacă va cuteza să se mai ducă acolo, va muri... şi el ştie asta
― Însă ne-a scăpat, spuse Ben. Ce mai contează?
― V-a scăpat, Matt-repetă şoptit cuvintele. Dar unde a dormit astăzi? în portbagajul vreunei maşini? în beciul uneia din victimele sale? Poate în subsolul vechii biserici metodiste din Mlaştini, care a ars în incendiul din '51? Oriunde ar fi dormit, crezi că i-a plăcut sau că s-a simţit în siguranţă acolo?
Bennu răspunse.
― Mîine veţi începe vînătoarea, spuse Matt şi îi strînse mîinile lui Ben. Nu îl veţi vîna doar pe Barlow, ci pe toţi peştişorii mărunţi - şi, după noaptea aceasta vor fi foarte mulţi peştişori. Foamea lor nu se potoleşte niciodată. Mănincă pînă simt că dau pe afară. Nopţile îi aparţin lui, însă în timpul zilei îl veţi hăitui şi îl veţi hăitui pînă cînd se înspăimîntă şi pleacă, sau pînă cînd, urlînd şi cu ţăruşul înfipt în el, îl veţi scoate la lumina soarelui!
Capul lui Ben se ridicase. Acum expresia întipărită pe chipul lui era una de animaţie aproape înfiorătoare. Un zîmbet mic îi atinse colţurile gurii.
― Da, e bine aşa, şopti. Dar în seara asta, în loc de mîine. Chiar acum...
Mîna lui Mart se întinse şi-i cuprinse umărul într-o strînsoare surprinzător de viguroasă.
― Nu în seara asta. Seara asta ne-o vom petrece împreună -tu şi cu mine şi Jimmy şi Părintele Callahan şi Mark şi părinţii lui Mark. El ştie acum... Îi e teamă. Numai un dement sau un sfînt ar fi în stare să se apropie de Barlow cînd acesta e treaz şi se află la sînul nopţii - mama sa. Şi nici unul dintre noi nu e nici dement, nici sfînt.
Închise ochii şi şopti:
― Încep să cred că îl cunosc deja. Zac în patul ăsta de spital şi mă joc de-a Mycroft Holmes, încercînd să i-o iau înainte punîndu-mă în locul lui. E bătrîn de secole şi are o inteligenţă strălucită. Dar este şi egocentric, aşa cum îl arată scrisoarea. Şi de ce n-ar fi aşa? Egoul lui a crescut ca o perlă, strat peste strat, pînă cînd devine uriaşă şi otrăvitoare. E plin de orgoliu. Şi are cu ce să se laude. Iar setea lui de răzbunare trebuie să fie irezistibilă, ceva care ne îngrozeşte, dar, în acelaşi timp, ceva ce putem folosi.
Deschise ochii şi îi privi cu gravitate pe amîndoi. Ridică crucea în faţa lui.
― Aceasta îl va opri, însă s-ar putea să nu oprească pe altcineva care îi face jocul, aşa cum s-a întîmplat cu Floyd Tibbits. Şi mai cred că s-ar putea să încerce să elimine pe unii dintre noi în seara asta... pe unii dintre noi sau pe noi toţi.
Se uită la Jimmy.
― Cred că nu aţi făcut bine cînd i-ati trimis pe Mark şi pe Părintele Callahan acasă la părinţii lui Mark. Îi puteam suna şi îi puteam chema aici, fără să le spunem nimic. Acum ne-am despărţit... şi, mai ales, mă tem pentru băiat. Jimmy, ar fi bine să le dai un telefon... sună-i acum.
― Bine.
Se ridică.
Matt îl privi pe Ben:
― Şi tu vei rămîne cu noi? Te vei lupta alături de noi?
― Da, vocea lui Ben era răguşită. Da.
Jimmy ieşi, traversă holul către camera de gardă a infirmierelor şi găsi numărul familiei Petrie în cartea de telefon, îl formă repede şi auzi înnebunit de spaimă cum prin receptor venea înspre el sirena telefonului deranjat şi nu sunetul de apel.
― I-a prins, spuse.
La auzul vocii lui, sora şefă îşi ridică privirea şi fu îngrozită de expresia aşternută pe chipul doctorului.

18

Henry Petrie era un bărbat educat. Licenţiat în ştiinţe la facultatea Northeastern, cu specializare la Massachusetts Tech şi cu doctoratul în economie. Părăsise postul de profesor la un liceu foarte bun pentru a ocupa o funcţie în administraţia firmei de asigurări Prudential Insurance, atît din curiozitate, cît şi din speranţa unui mai bun cîştig pecuniar. Voia să vadă dacă anumite din ideile sale economice funcţionau în practică la fel de bine ca în teorie. Şi descoperi că funcţionau. În doi ani spera să fie în stare să îşi dea nişte examene de diferenţă, căci scopul căruia i se dedicase în prezent era să înceapă anii '80 într-un post important al departamentului economic din cadrul guvernului federal. Nu de la Henry Petrie moştenise fiul său imaginaţia înfierbîntată; logica, tatălui era totală şi dintr-o bucată iar lumea lui funcţiona cu precizie aproape desăvîrşită. Era membru al Partidului Democrat, însă îl votase pe Nixon la alegerile din 1972, nu pentru că ar fi crezut că Nixon era un om onest - chiar îi spusese soţiei sale în repetate rînduri că îl consideră pe Richard Nixon un escroc mărunt şi lipsit de imaginaţie, înzestrat cu tot atîta abilitate ca un hoţ de prăvălii -ci pentru că adversarul lui era un pilot deranjat la mansardă, care ar fi dus urgent ţara la dezastru economic. A urmărit încercarea de răsturnare a valorilor culturale de la sfîrşitul anilor '60 cu o toleranţă calmă, izvorîtă din credinţa că o asemenea năzbîtie se va stinge lin, deoarece nu se bucura de nici un sprijin financiar. Dragostea nutrită pentru soţia lui nu era deosebită - nimeni nu ar scrie vreodată o poezie dedicată pasiunii unui bărbat care îşi face ghem şosetele în faţa soţiei sale - însă era robustă şi neabătută. Henry Petrie era întocmai ca o săgeată dreaptă, încrezător în sine însuşi şi în legile fireşti ale fizicii, matematicii, economiei şi (într-o măsură ceva mai mică) ale sociologiei.
Ascultă istorisirea fiului său şi a preotului, sorbind încetişor din cafea şi punîndu-le întrebări lucide în acele momente cînd firul naraţiunii se încurca-sau devenea neclar. Calmul de care dădea dovadă părea a creşte direct proporţional cu caracterul grotesc al poveştii şi cu agitaţia tot mai crescîndă a soţiei sale, June. Cînd au terminat, ceasul arăta ora şapte şi cinci minute. Henry Petrie îşi pronunţă verdictul în'patru silabe calme, hotărîte:
― Imposibil.
Mark suspină, îl privi pe Callahan şi zise:
― V-am spus eu. chiar îi spusese pe drumul de la presbiteriu, parcurs în marina veche a preotului.
― Henry, nu crezi că...
― Aşteaptă.
Acest cuvînt şi mîna ridicată (cu un gest degajat) o făcură imediat să tacă. Se aşeză şi îl cuprinse pe Mark de umeri, trăgîndu-l uşor de lîngă Părintele Callahan. Băiatul se supuse.
Henry Petrie îl privi cu amabilitate pe preot.
― Haideţi să vedem dacă nu putem să dăm de capăt acestei halucinaţii de care suferiţi ca doi oameni înzestraţi cu raţiune.
― S-ar putea ca aceasta să nu fie posibil, spuse Părintele Callahan cu aceeaşi amabilitate în voce, însă putem încerca. Domnule Petrie, ne aflăm aici pentru că Barlow v-a ameninţat în mod direct pe dumneavoastră şi pe soţia dumneavoastră.
― Şi chiar . aţi bătut ţăruşul în corpul acelei fete în după-amiaza asta?
― Nu eu. Domnul Mears a făcut-o.
― Şi cadavrul mai este încă acolo?
― L-au aruncat în rîu.
― Dacă este adevărat, spuse Petrie, înseamnă ca l-aţi făcut pe fiul meu părtaş la o crimă. Vă daţi seama de gravitatea faptei?
― Îmi dau seama. Dar era absolut obligatoriu să procedăm aşa. Domnule Petrie, dacă aţi vrea să sunaţi la spital şi să vorbiţi cu Matt Burke...
― Ah, dar sînt sigur că martorul dumneavoastră vă va susţine, zise Petrie, cu acelaşi surîs uşor, înnebunitor pe buze. Acesta este unul din aspectele fascinante ale acestei demenţe în grup. Pot să văd şi eu scrisoarea pe care v-a lăsat-o acest Barlow?
Callahan se blestemă în gînd.
― Este la doctorul Cody.
Îi veni o idee şi adăugă:
― Ar fi cel mai bine să mergem la spitalul din Cumberland. Dacă veţi vorbi cu...
Petrie clătină din cap:
― Să mai discutăm puţin înainte de asta. Sînt convins că martorii dumneavoastră sînt persoane de încredere, asa cum am şi menţionat mai devreme. Doctorul Cody este medicul nostru şi ţinem cu toţii la dînsul. De asemenea, mi s-a dat a înţelege, că Matthew Burke este un om căruia nu i se poate reproşa nimic... cel puţin, în calitatea dumnealui de profesor.
― Dar în ciuda acestor fapte? întrebă Callahan.
― Părinte Callahan, să vă întreb ceva. Dacă zece martori de încredere vă spun că o buburuză uriaşă s-a plimbat prin parcul oraşului, ziua în amiaza mare, cîntînd „Dulce Adeline" şi fluturînd steasul Confederaţiei, ati crede?
― Dacă aş fi sigur că martorii sînt de încredere şi dacă aş fi sigur că nu glumesc, da, as înclina să cred.
Cu acelaşi surîs slab, Petrie spuse:
― Aici ne deosebim noi.
― Mintea dumneavoastră este închisă, zise Callahan.
― Nu - pur şi simplu sînt hotărît.
― E cam acelaşi lucru. Spuneţi-mi, la firma unde lucraţi se îngăduie ca factorii de decizie să ia hotărîri pe baza convingerilor interioare şi nu pe baza faptelor concrete? Aici nu mai e vorba de logică, Petrie; asta e ipocrizie.
Petrie încetă să mai zîmbească şi se ridică.
― Povestea dumneavoastră m-a neliniştit, vă garantez asta. Mi-aţi amestecat fiul într-o acţiune nebunească, probabil că şi periculoasă. Să vă socotiţi norocoşi dacă nu vă dau în judecată pentru asta. Acum o să vă sun prietenii şi o să vorbesc cu ei. Apoi cred că ar fi mai bine să mergem cu toţii la spital, la domnul Burke şi să discutăm mai departe această chestiune.
― Cîtă mărinimie din partea dumneavoastră, să faceţi rabat de la principii, spuse Callahan sec.
Petrie se duse în camera de zi şi ridică receptorul. Nu auzi tonul; linia era goală şi mută. Încruntîndu-se uşor, începu să apese butoanele de alimentare. Nici un răspuns. Puse receptorul la loc în furca şi se întoarse în bucătărie.
― Se pare ca telefonul este deranjat, spuse.
Observă licărirea instantanee de spaimă şi înţelegere a situaţiei din privirile lui Callahan şi ale fiului său şi se enervă.
― Vă asigur, zise pe un ton mai aspru decît ar fi vrut, că în Jerusalem's Lot nu e nevoie de vampiri ca să defecteze sistemul telefonic.
Luminile se stinseră.

19

Jimmy alergă înapoi în camera lui Matt.
― Linia telefonică e întreruptă acasă la Petrie. Cred că e acolo. Isuse, am fost atît de tîmpiti...
Ben se ridică de pe pat. Obrajii lui Matt părură a se contracta şi se zbîrciră.
― Vedeţi cum lucrează? murmură el. Cum nimic nu-l poate abate? Dacă am mai fi avut măcar încă o oră de lumină, am fi putut... Însă nu avem. Asta este.
― Trebuie să ne ducem acolo, spuse Jimmy.
― Nu! Nu trebuie! Pentru vieţile voastre şi pentru viaţă mea, nu trebuie să plecaţi.
― Dar ei...
― Trebuie să se descurce singuri! Ce se întîmplă - sau s-a întîmplat deja - se va fi isprăvit cînd veţi ajunge voi acolo!
Se opriră, nehotărîţi, lîngă uşă.
Cu mari eforturi, Mart îşi adună forţele şi începu să le vorbească cu voce blîndă, dar puternică.
― Egoul lui este mare şi orgoliul lui este imens. Acestea sînt defecte de care am putea să ne folosim. Însă şi inteligenţa lui este uriaşă şi trebuie să i-o respectăm şi să ţinem cont de ea. Mi-aţi arătat scrisoarea - vorbeşte de jocul de şah. Nu am nici o îndoială că este un jucător de mare calibru. Nu vă daţi seama că şi-ar fi putut face treaba şi fără să taie linia telefonică? A făcut-o tocmai pentru că a vrut să vă arate că a dat şah uneia din piesele albe. Înţelege forţele şi mai înţelege că este mult mai uşor să învingi atunci cînd forţele sînt împrăştiate şi derutate. I-aţi oferit posibilitatea de a face prima mişcare prin neprezentare tocmai pentru că aţi uitat acest aspect - grupul iniţial a fost împărţit în două..Dacă vă năpustiţi acum la Petrie acasă, grupul va fi împărţit în trei. Rămîn singur şi ţintuit la pat; vînal uşor, în ciuda crucilor şi a cărţilor şi a descîntecelor melc. Nu trebuie decît să trimită unul din cei încă Nemorţi să mă ucidă cu un pistol sau cu un cuţit. Şi atunci nu rămîneţi decît voi doi care vă repeziţi mîncînd pămîntul înspre ceea ce vă hărăzeşte destinul. Şi apoi 'salem's Lot îi va aparţine. Nu înţelegeţi?
Ben vorbi primul:
― Ba da, spuse.
Matt se lăsă sleit pe perne.
― Nu vorbesc aşa pentru că m-aş teme pentru propria mea viaţă, Ben. Trebuie să mă crezi. Nici măcar pentru că m-aş teme pentru vieţile voastre. Mă tem pentru oraş. Indiferent ce se întîmplă, cineva tot trebuie să rămînă ca să-l înfrunte mîine.
― Da. Şi pe mine nu o să mă prindă pînă cînd nu reuşesc să o răzbun pe Susan.
Tăcerea se lăsă grea între ei.
Jimmy Cody o sparse:
― S-ar putea totuşi să scape, reflectă el. Cred că l-a subestimat pe Callahan şi sînt convins că l-a subestimat pe băiat. Puştiul are mult sînge rece.
― Să sperăm că aşa va fi, zise Matt şi închise ochii.
Începură să aştepte.

20

Părintele Donald Callahan se afla într-un capăt al spaţioasei bucătării a familiei Petrie, ţinînd crucea mamei sale ridicată deasupra capului. Aceasta îşi revărsa lumina-i fantomatică în toată încăperea. Barlow stătea în capătul celălalt, lîngă chiuvetă, ţintuindu-i mîinile lui Mark la spate cu o mînă, în timp ce cu cealaltă îl ţinea strîns de gît. Între ei, Henry şi June Petrie zăceau pe jos în cioburile geamurilor sparte la intrarea lui Barlow.
Callahan era ameţit. Totul se petrecuse cu iuţeala fulgerului şi încă nu putea înţelege. Într-o- clipă discuta problema raţional (chiar dacă asta îl scotea din minţi) cu Petrie, la lumina vie şi reală a lămpilor din bucătărie. În clipa următoare, era azvîrlit în nebunia pe care tatăl lui Mark o negase cu atîta calm şi hotărîre lucidă.
Mintea lui încercă să reconstituie ce se întâmplase.
Petrie s-a întors şi le-a spus că telefonul era deranjat. La cîteva secunde după aceea s-au stins toate luminile. June Petrie a ţipat. Un scaun s-a răsturnat. Alte cîteva clipe au bîjbîit în bezna cea nouă strigîndu-se unul pe celălalt: Apoi fereastra de deasupra chiuvetei s-a spart, împroşcîndu-şi cioburile pe bufet şi pe linoleumul de pe jos. Toate astea s-au petrecut într-un interval de numai treizeci de secunde.
După aceea, în bucătărie a apărut o altă umbră şi Callahan a reuşit să rupă vraja care îl înmărmurise. Strînse în mîini crucea care îi atîrna la gît; şi cînd carnea lui o atinse, întreaga încăpere a strălucit de o lumină nepămînteană.
Îl văzu pe Mark, încercînd să-şi tragă mama înspre arcada care dădea în camera de zi. Henry Petrie stătea lîngă ei, cu capul întors, şi trăsăturile calme transformate fără veste într-o caricatură a uluirii în faţa acestei invazii care sfida orice logică. Şi în spatele lui, înălţîndu-se ameninţător, un chip alb al cărui rînjet larg se despica dezvăluind colţi lungi, ascuţiţi — şi ochi roşii, înfiorători, aidoma, porţilor spre cuptoarele iadului. Barlow îşi întinse mîinile (Callahan avu timp doar să observe cît de lungi şi sensibile erau degetele acelea livide, întocmai ca ale unui pianist) şi prinse capul lui Henry Petrie cu o mînă, al lui June eu cealaltă şi le izbi unul de altul. Se auzi un pocnet şi apoi un scrîşnet. Dezgustătoare. Se prăbuşiră amîndoi ca nişte bolovani. Prima ameninţare a lui Barlow fusese dusă la îndeplinire.
Mark scoase un urlet ascuţit, pătrunzător şi se aruncă fără să se gîndească asupra lui Barlow.
― Aha, iată-te! a rostit bine-dispus Barlow cu vocea lui bogată şi puternică.
Mark îl atacase şi fusese capturat instantaneu.
Callahan înainta, ţinînd crucea ridicată.
Rînjetul de triumf al lui Barlow se transformă într-un rictus de agonie. Se retrase împleticindu-se către chiuvetă, trăgînd băiatul în faţa lui; Picioarele lor zdrobiră cioburile de geam.
― În numele Tatălui... Începu Callahan.
La auzul numelui lui Dumnezeu, Barlow ţipă ca biciuit, cu gura căscată în care licăreau colţii ascuţiţi ca acele. Fibrele muşchilor de pe grumazu-i încordat se desenau gravate parcă în relief.
― Nu te apropia! spuse. Nu te mai apropia, magicianule! sau îi voi reteza jugulara şi carotida băiatului înainte să apuci să mai respiri o dată!
În timp ce vorbea, buza de deasupra dezveli dinţii lungi şi ascuţiţi şi apoi capul său se repezi în jos cu iuţeala viperei care îşi atacă prada, ratînd cu mai puţin de un centimetru impactul cu carnea lui Mark.
Callahan se opri.
― Dă-te înapoi, îi ordonă Barlow, rînjind din nou. Stai lîngă partea ta de masă şi eu voi sta lîngă a mea, eh? ce zici?
Callahan se retrase încet, ţinînd încă ridicată crucea la nivelul ochilor, ca să-l poată privi peste braţele ei. Crucea părea să pulseze cu flăcări zigzagate iar puterea lor îi reverbera în susul braţelor, pînă cînd muşchii i se încordară şi începură să-i tremure.
Se aflau faţă în faţă.
― În sfîrşit împreună, zîmbi Barlow.
Trăsăturile sale erau puternice şi inteligente şi frumoase într-un mod respingător şi crunt - totuşi, cînd lumina îşi modifică unghiul, părură aproape efeminate. Unde a mai văzut oare un chip ca acesta? Şi îşi aminti în această clipă a celei mai complete spaime pe care a cunoscut-o vreodată. Era chipul domnului Filip, bau-baul lui personal din timpul copilăriei, lucrul acela care se ascundea în dulap, în timpul zilei şi ieşea la iveală noaptea, după ce mama sa închidea uşa, de la dormitor. Nu avea voie să doarmă cu lumina aprinsă - părinţii lui conveniseră că cea mai bună metodă pentru a-şi în-frînge temerile copilăreşti era aceea de a se confrunta cu ele, nu să le cînte în strună - şi în fiecare noapte, cînd uşa se închidea cu un pocnet mic şi paşii mamei sale tropăiau înfundat pe carpeta coridorului, îndepărtîndu-se, uşa de la dulap se întredeschidea şi simţea (sau chiar putea vedea?) faţa albă şi slabă şi ochii arzători ai domnului Flip. Şi iată-l din nou. Ieşise din dulap şi se uita fix la el peste umărul lui Mark cu chipul lui alb ca de clovn, cu ochii lui strălucitori şi cu buzele lui roşii, senzuale.
― Şi acum? spuse Callahan cu o voce care nu mai era a lui. Privea degetele lui Barlow, degetele acelea lungi şi sensibile, care strîngeau uşor gîtul băiatului. Pe ele erau nişte pete micuţe şi albastre.
― Depinde. Ce eşti dispus să oferi în schimbul nenorocitului ăsta mic?
Pe neaşteptate, smuci în sus mîinile lui Mark, sperînd, evident, să-şi sublinieze întrebarea cu un strigăt al băiatului;
ORAŞUL PĂRĂSIT
Însă Mark nu voia să îl satisfacă. Numai un şuierat i se strecură printre dinţii încleştaţi.
― O să ţipi, şopti Barlow, iar buzele i se schimonosiră într-o grimasă de ură animalică. O să ţipi pînă o să-ţi explodeze gîtul!
― Încetează, strigă Callahan.
― Şi de ce aş face-o?
Ura i se ştersese de pe chip. In locul ei strălucea acum un zîmbet fermecător şi ameninţător totodată.
― Să-l graţiez pentru moment pe băiat, să mi-l păstrez pentru o altă noapte?
― Da!
Încet, torcînd ca o pisică uriaşă, Barlow spuse:
― Atunci îţi vei arunca crucea şi mă vei înfrunta de ,pe poziţii egale - negrul împotriva albului? Credinţa ta împotriva credinţei mele?
― Da, spuse Callahan, însă cu mai puţină hotărîre.
― Atunci arunc-o!
Buzele lui pline se strînseră în anticiparea momentului. Fruntea lui înaltă lucea în lumina spectrală, de basm, care umplea încăperea.
― Şi să am încredere în tine că îi vei da drumul? Aş da dovadă de mai multă înţelepciune dacă mi-aş vîrî în sîn un şarpe cu clopoţei şi m-aş încrede în el că nu mă va muşca.
― Însă eu am încredere în tine... priveşte!
Îl eliberă pe Mark şi făcu un pas înapoi, ridicînd mîinile goale.
Mark rămase nemişcat, fără să-i vină să creadă, şi, după o clipă, se repezi la părinţii lui, fără să mai privească în direcţia lui Barlow.
― Fugi, Mark! strigă Callahan. Fugi!
Mark se uită la el cu ochii uriaşi şi întunecaţi:
― Cred că au murit...
― FUGI!
Mark se ridică greoi în picioare. Se întoarse şi îl privi pe Barlow.
― Curînd, frăţiorule, spuse Barlow pe un ton aproape blajin. Foarte curînd tu şi cu mine vom...
Mark îl scuipă.
Barlow îşi ţinu răsuflarea. Fruntea i se întunecă, cuprinsă de o furie într-atît de profundă, încît celelalte expresii purtate pînă atunci părură ceea ce erau cu adevărat - simple prefăcătorii. O clipă, Callahan întrezări în ochii lui o undă de nebunie, mai neagră decît sufletul unui ucigaş.
― M-a scuipat, şopti Barlow. Trupul îi tremura, legănîndu-se aproape, din cauza mîniei care îl copleşise. Se împletici un pas înainte, ca un orb înspăimîntător care îşi caută drumul.
― Întoarce-te! urlă Callahan şi ridică crucea în direcţia lui.
Barlow ţipă şi îşi proteja faţa cu mîinile. Crucea izbucnise în vîlvătăi de lumină orbitoare, supranaturală şi atunci a fost momentul în care Callahan l-ar fi putut alunga pentru totdeauna, dacă ar fi avut curajul să înainteze.
― Am să te omor, spuse Mark.
Şi dispăru, ca un vîrtej întunecat de apă.
Barlow păru că devenise mai înalt. Părul lui, pieptănat peste cap, după moda europeană, părea a-i pluti în jurul ţestei. Purta un costum negru şi o cravată de culoarea vinului, cu un nod impecabil. Lui Callahan-i se păru că devenise parte integrantă din întunericul care îl învăluia. Din orbitele în care erau adînciţi, ochii lui aruncau fulgere ca nişte tăciuni vicleni şi posomoriţi.
― Acum achită-te şi tu de învoiala noastră, magicianule.
― Sînt preot! îi aruncă Callahafi.
Barlow făcu o mică reverenţă batjocoritoare.
― Preotule, spuse, iar în gura, lui cuvîntul suna ca un peşte mort şi împuţit.
Callahan era nehotărît. De ce să arunce crucea? Alungă-l, obţine o remiză în noaptea asta, şi mîine...
Însă o parte mai profundă a minţii lui îl avertiză. Să refuze provocarea unui vampir însemna să îşi asume niste riscuri mult mai grave decît ar fi putut bănui vreodată. Dacă nu cuteza să lase crucea deoparte, însemna că recunoaşte... că recunoaşte... ce? Numai dacă lucrurile nu s-ar precipita atît, dacă ar avea timp să se gîndească, să găsească o soluţie:..
Strălucirea crucii începuse să pălească.
O privi cu ochi mari de uimire. Teama făcu un triplu salt în abdomenul lui care se umplu de un talmeş-balmeş de cabluri incandescente. Capul i se smuci pe spate şi îl privi fix pe Barlow. Traversa bucătăria înspre el iar pe buze i se întipărise un zîmbet larg, aproape voluptuos.
― Stai la locul tău, vocea îi era răguşită şi preotul se retrase un pas. Îţi poruncesc, în numele lui Dumnezeu.
Barlow rîse.
Din vîlvătaia dinainte mai rămăsese numai un licăr stins în formă de cruce. Umbrele puseseră din nou stăpînire pe chipul vampirului, ţesînd o mască de trăsături ciudate şi primitive sub pomeţii proeminenţi.
Callahan mai făcu un pas înapoi şi se lovi de masa de bucătărie, aşezată lîngă perete.
― Nu mai ai unde să te duci, murmură Barlow cu tristeţe. O veselie infernală îi bulbuca ochii.
― E trist să vezi cum dă greş credinţa unui om. Eh, asta este...
Crucea tremura în mîinile lui Callahan şi ultima sclipire se stinse brusc. Acum nu mai era decît o bucată de ipsos pe care mama lui o cumpărase dintr-un magazin de suveniruri din Dublin, probabil la preţ de speculă. Dispăruse şi puterea pe care i-o insuflase, puterea care îl făcuse să creadă că braţul său putea dărîma ziduri şi putea sparge piatra. Muşchii săi îşi aminteau încordarea şi forţa care pulsase în ei, însă nu o puteau copia.
Din beznă, Barlow întinse mîna şi-i smulse crucea dintre degete. Callahan scoase un strigăt nefericit, strigătul care vibrase în sufletul - însă niciodată în corzile vocale - copilului de demult care în fiecare noapte a fost lăsat singur cu domnul Flip care trăgea cu ochiul la el din dulap, printre jaluzelele somnului. Sunetul care se auzi apoi îl va urmări tot restul vieţii: două pocnituri seci cînd, Barlow rupse braţele crucii, şi o bufnitură lipsită de noimă, cînd o aruncă pe jos.
― Dumnezeu să te blesteme! strigă.
― E mult prea tîrziu pentru asemenea melodramă, se auzi vocea lui Barlow din întunericul cu care devenise una. Era ceva asemănător cu mîhnirea în vocea aceea.
― Nu mai este nevoie. Ai uitat doctrina propriei tale biserici, nu-i aşa? Crucea... pîinea şi vinul, confesionalul... nu sînt decît simboluri. Fără credinţă crucea nu este decît o bucată de lemn, pîinea nu este decît grîu copt, iar vinul este făcut din struguri acri. Dacă ai fi aruncat crucea, m-ai fi putut înfrînge într-o altă noapte. Într-un fel, am sperat că aşa va fi. De mult timp nu am mai întîlnit un adversar de valoare. Băiatul acela face cîţi zece ca tine, preotule fals.
Fără veste, din întuneric, două mîini uimitor de puternice apucară umerii lui Callahan.
― Acum cred că vei fi binevenit în uitarea morţii mele. Morţii cei Vii nu au amintiri; cunosc numai foamea şi nevoia de, a-şi sluji Stăpînul. Aş putea să te folosesc. Aş putea să te trimit printre prietenii tăi. Dar este, oare, necesar să fac asta? Fără tineri ca să-i conduci, sînt mai lipsiţi de importanţă. Şi băiatul le va povesti ce s-a întîmplat aici. Chiar în clipa aceasta un servitor de al meu s-a dus să rezolve problema. Probabil că există o pedeapsă mai potrivită pentru tine, preotule fals.
Îşi aminti spusele lui Matt. Unele lucruri, sînt mai rele decît moartea.
Încercă să se zbată şi să scape, însă mîinile îl ţineau ca într-o menghină. Apoi o mînă se îndepărtă. Auzi sunetul făcut de haine pe piele şi apoi un zgomot ca de zgîriere.
Mîinile îi cuprinseră gîtuL
― Haide, preotule fals. Învaţă religia cea adevărată. Ia împărtăşania mea.
Realizarea grozăviei îl inundă pe Callahan într-un val sinistru.
― Nu! Nu... nu...
Însă mîinile erau neîndurătoare. Capul îi fu tras mai în faţă, şi mai în faţă, şi mai în faţă:
― Acum, preotule, şopti Barlow.
Şi gura lui Callahan fu lipită de carnea urît mirositoare a gîtului rece al vampirului, în locul unde pulsa o venă deschisă. Îşi ţinu respiraţia un timp ce i se păru o veşnicie, dînd din cap înnebunit, însă în van, mînjindu-şi cu sînge obrajii şi fruntea şi bărbia, arătînd ca un indian care se pregăteşte de război.
Şi totuşi, în cele din urmă, bău.

21

Ann Norton coborî din maşină fără să se mai ostenească să scoată cheile din contact şi traversă lotul de parcare din faţa spitalului îndreptîndu-se către luminile strălucitoare ale holului de la intrare. Deasupra, norii ascunseseră stelele şi în curînd avea să plouă. Nu ridică privirea ca să vadă norii. Mergea apatică, uitîndu-se drept în faţă.
Era acum o femeie care arăta cu totul altfel decît doamna pe care o cunoscuse Ben Mears în prima seara cînd Susan l-a invitat să ia cina cu familia ei. Acea doamnă era de înălţime mijlocie, îmbrăcată într-o rochie verde de lînă, nu exagerat de pretenţioasă, dar care sugera un oarecare confort financiar. Acea doamnă nu era frumoasă, însă era îngrijită şi îţi făcea plăcere să te uiţi la ea; părul ei cărunt fusese ondulat permanent doar cu puţin timp în urmă.
Femeia aceasta era încălţată doar cu o pereche de papuci. Avea picioarele goale, fără ciorapi, iar varicele ieşeau proeminente în relief (deşi nu la fel de proeminente ca înainte; o parte din presiunea sîngelui fusese înlăturată din vene). Purta un capot galben şi zdrenţuit peste cămaşa de noapte; părul îi fusese răvăşit în şuviţe bezmetice de vîntul abia stîrnit. Chipul îi era palid şi sub ochi i se adînciseră cearcăne vineţii.
I-a spus lui Susan, a avertizat-o în privinţa bărbatului acela, Mears, şi a prietenilor lui, a avertizat-o împotriva bărbatului care a omorît-o. Matt Burke l-a împins să o facă. Erau în cîrdăşie. O, da. Ştia acum. El îi spusese.
Fusese bolnavă toată ziua, bolnavă şi somnoroasă şi incapabilă să se dea jos din pat. Şi după prînz, cînd a căzut într-un somn adînc, în timp ce soţul ei era plecat de acasă ca să răspundă întrebărilor idioate dintr-un chestionar întocmit pentru persoanele dispărute, el a vizitat-o în vis. Chipul lui era frumos şi poruncitor şi arogant şi irezistibil. Nasul lui semăna cu ciocul unui şoim, părul îi era pieptănat pe spate iar gura lui cu buze groase, fascinante, dezvăluia în zîmbet dinţi albi, ciudat de excitanţi. Şi ochii lui... erau roşii şi parcă o hipnotizau. Cînd el se uita la tine cu ochii aceia, nu puteai să-ţi fereşti privirea... şi nici nu voiai să ţi-o fereşti.
El i-a spus totul şi ce trebuia ea să facă - şi cum va fi din nou cu fiica ei după ce îşi termină misiunea, cu fiica ei şi cu mulţi alţii... şi cu el. Nu mai era vorba de Susan acum; lui voia ea să îi facă pe plac, ca apoi el să îi ofere lucrul după care tînjea şi de care avea atîta nevoie:- atingerea; penetrarea.
În buzunar avea revolverul soţului ei.
Intră în hol şi privi la biroul de informaţii. Dacă cineva ar încerca să o oprească din drum, se va vedea nevoită să aibă grijă de persoana respectivă. Nu să o împuşte, nu. Nici un glonte nu trebuia să fie tras pînă nu se va afla în camera lui Burke. Aşa i-a spus el. Dacă o prindeau şi o opreau înainte să îşi termine treaba, el nu va mai veni noaptea la ea, să îi dea sărutările lui arzătoare.
La birou se afla o tînără în uniformă şi cu bonetă albă pe cap, care dezlega cuvinte încrucişate în lumina molcomă a lămpii de deasupra pupitrului principal. Un infirmier tocmai traversa holul, cu spatele la locul unde se aflau ele.
Cînd auzi paşii lui Ann, sora de serviciu ridică privirea şi îi adresă surîsul profesional, însă surîsul se stinse cînd o văzu pe femeia cu ochii goi care se apropia, îmbrăcată ca pentru a merge la culcare. Ochii îi erau lipsiţi de expresie, însă erau, totodată, ciudat de strălucitori, de parcă ar fi fost ochii unei jucării mecanice care tocmai fusese întoarsă cu cheia. Probabil că era o pacientă care o pornise la plimbare.
― Doamnă, dacă sînteţi...
Ann Norton scoase arma din buzunarul capotului cu gestul unui pistolar dement din alte vremuri. Ţinti capul sorei de serviciu şi îi spuse:
― Întoarce-te.
Buzele tinerei încercară să articuleze cuvinte, însă rămaseră mute. Suspină adînc.
― Nu ţipa. Te omor dacă ţipi.
Aerul îi ieşi din plămîni cu un şuierat astmatic. Sora de serviciu se albise la faţă.
― Acum întoarce-te.
Sora se Tidică încet şi se întoarse. Ann Norton întoarse pistolul în mînă şi se pregăti să lovească capul fetei cu patul, folosindu-şi toată puterea pe care o mai avea.
Chiar în clipa aceea o lovitură îi zbură picioarele de pe pardoseală.

22

Pistolul îi scăpă din mînă.
Femeia îmbrăcată în capotul galben şi zdrenţuit nu ţipă, însă începu să scoată nişte scîncete ascuţite din gît, nişte sunete care se prelungiră parcă într-un bocet. Se tîrî după armă ca un crab, iar bărbatul cu aspect uluit şi înspăimîntat care se afla în spatele ei, se năpusti şi el după pistol. Cînd îşi dădu seama că ea va ajunge prima, îl lovi cu piciorul şi îl expedie în cealaltă parte a mochetei care acoperea holul.
― Hei! urlă el. Hei, ajutor!
Ann Norton aruncă o privire peste umăr şi şuieră către el. Trăsăturile i se schimonosiseră într-o mîzgălitură a urii şi apoi se tîrî iarăşi după armă. Infirmierul se. Întorsese în fugă. Privi o clipă întreaga scenă cu uimire absolută şi apoi ridică arma care se afla lîngă picioarele sale.
― Pentru Dumnezeu, exclamă el. Chestia asta e încăr...
Atunci îl atacă. Mîinile ei, îndoite în gheare, se abătură asupra feţei lui, lăsînd dungi roşii pe fruntea şi obrazul drept al infirmierului înmărmurit. Ţinea însă arma sus, ca ea să nu o poată ajunge. Încă scîncind, femeia încercă să şi-o recapete. 
Celălalt bărbat, la fel de uluit, veni prin spate şi o prinse. Mai tîrziu avea să spună că era ca şi cînd ar fi luat în braţe un sac plin cu şerpi vii. Corpul de sub capotul cel galben era fierbinte şi dezgustător la atingere, cu fiecare muşchi răsucindu-se şi zvîrcolindu-se.
În timp ce se zbătea să se elibereze, infirmierul îi trase un pumn în falcă. Îşi dădu ochii peste cap şi se prăbuşi.
Infirmierul şi bărbatul cel uluit se priviră.
Sora de la biroul de informaţii ţipă. Îşi ţinea mîinile la gură şi astfel ţipetele ei căpătaseră calitatea aceea unică a cornului de ceaţă.
― Ce fel de spital aveţi, măi, aici? întrebă bărbatul cel uluit.
― Să mă bată Dumnezeu dacă ştiu,-răspunse infirmierul. Ce dracu' s-a întîmplat?
― Tocmai venisem s-o vizitez pe sora mea. A născut. Şi vine la mine un puşti şi-mi zice că a intrat o femeie cu un pistol. Şi...
― Ce puşti?
Bărbatul cel uluit care venise să îşi viziteze sora se uită în jur. Holul se umplea de oameni atraşi de zgomot, însă toţi aceştia depăşiseră vîrsta cînd nu li se dădea de băut în baruri,
― Nu-l văd acum. Da' a fost aici. E încărcată chestia aia?
― Sigur că este, spuse infirmierul.
― Ce fel de spital aveţi, măi, aici? întrebă din nou bărbatul cel uluit.

23

Au văzut două asistente care au trecut pe lîngă uşa lor, fugind către lifturi şi au auzit nişte ţipete vagi din casa scării. Ben se uită la Jimmy iar acesta ridică aproape imperceptibil din umeri. Matt moţăia cu gura deschisă.
Ben închise uşa şi stinse luminile. Jimmy se ghemui la piciorul patului lui Matt şi cînd auziră paşi care ezitau în faţa uşii, Ben se repezi într-acolo, pregătit să înfrunte orice. Cînd uşa se deschise şi un cap apăru în deschizătură, îl apucă cu o mişcare ce se voia asemănătoare cu mişcările de lupte marţiale şi îi lipi crucea de obraz.
― Lasă-mă în pace!
O mînă se ridică şi începu să îl izbească inutil în piept. O secundă mai tîrziu, lumina din tavan a fost aprinsă. Matt Burke se ridicase pe perne şi clipea nedumerit la Mark Petrie care se zbătea în braţele lui Ben.
Jimmy.se ridică şi traversă în fugă încăperea. Părea aproape gata să îl îmbrăţişeze pe băiat, cînd se opri, şovăind.
― Ridică bărbia.
Mark ridică capul, arătîndu-le gîtul neatins.
Jimmy se relaxa.
― Măi, n-am fost niciodată în viaţă atît de fericit să văd pe cineva. Unde e Părintele?
― Nu ştiu, spuse Mark pe un ton lugubru. Barlow m-a prins... mi-a omorît părinţii. Sînt morţi. Părinţii mei sînt morţi. I-a lovit cap în cap. Mi-a omorît părinţii. După aia m-a prins şi i-a spus Părintelui Callahan că îmi va da drumul dacă Părintele Callahan îi promite că îşi va arunca crucea. I-a promis. Am fugit. Da' înainte să fug, l-am scuipat în faţă. L-am scuipat în fată şi o să-l omor.
Se clătină în pragul uşii. Obrajii şi fruntea îi erau zgîriate de crengi. Fugise prin pădure, pe drumeagul pe care Danny Glick şi fratele său îşi întîlniseră sfîrşitul cu secole în urmă. Pantalonii îi erau uzi pînă la genunchi din cauza drumului prin pîrîul Taggart. A făcut autostopul ca să ajungă în Cumberland, însă nu îşi putea aminti cu ce fel de maşină călătorise. Îşi amintea numai că radioul era deschis.
Ben îşi simţi limba îngheţată. Nu ştia ce să spună.
― Biet băiat, şopti Matt. Bietul meu băieţel curajos.
Trăsăturile lui Mark începură să se descompună. Ochii i se închiseră şi gura i se strîmbă şi începu să-i tremure.
― Ma-ma-mama mea...
Se clatină, ca orb, pe picioare, şi Ben îl prinse în braţe, îl strînse şi începu să îl legene, în timp ce lacrimile dezlănţuite îi udau cămaşa.

24

Părintele Callahan nu avea idee de cît timp rătăcea prin beznă. Se împleticise înapoi spre centrul oraşului de-a lungul lui Jointer Avenue, fără să-şi mai aducă aminte de maşina pe care o lăsase parcată în faţa casei familiei Petrie. Uneori mergea prin mijlocul drumului, iar alteori se poticnea pe trotuar. Odată era să dea şi o maşină peste el. Farurile îl luminară cu două cercuri uriaşe şi strălucitoare; claxonul începu să răcnească şi îl evită în ultima fracţiune de secundă, cu roţi care îşi scrîsniră furia pe asfalt. Altă dată se prăbuşi în şanţ. Începuse sa plouă în timp ce se apropia de lumina galbenă a semnalizatorului.
Nimeni nu se afla pe străzi ca să-i observe trecerea; 'salem's Lot se baricadase pentru noapte, chiar mai trainic decît de obicei. Restaurantul era pustiu şi, în cofetăria lui Spencer, domnişoara Coogan stătea lîngă casa de marcat, răsfoind o revistă cu istorioare picante din viaţa starurilor, la lumina îngheţată a lămpilor fluorescente din tavan. Afară, sub firma luminoasă, care arăta un cîine albastru surprins în mijlocul unui salt, un semn de neon roşu spunea:

AUTOBUZ

Bănuia că ei se tem. Şi aveau toate motivele din lume să se teamă. O parte dinlăuntrul lor asimilase pericolul şi în noaptea aceasta, în Lot, uşile erau încuiate, ceea ce nu se mai întîmplase de ani de zile... dacă se întîmplase vreodată.
Era singur pe stradă. Şi el singur nu mai avea motiv de teamă. Nostim. Rîse tare, iar hohotul lui aducea mai degrabă cu un suspin sacadat, sălbatic şi nebun. Nici un vampir nu se va atinge de el. De alţii, poate, dar nu de el. Stăpînul l-a însemnat şi va fi liber pînă cind Stăpînul îşi va cere dreptul. Biserica se înalta în fata lui.
Şoyăi, apoi urcă aleea din faţă. Se va ruga. Se va ruga toată noaptea, dacă va fi nevoie. Nu Dumnezeului cel nou, Dumnezeu al ghetourilor şi al conştiinţei sociale şi al meselor gratuite, ci Dumnezeului cel vechi care a trimis cuvînt prin Moise ca vrăjitorii să nu fie lăsaţi în viaţă şi care Şi-a sacrificat fiul şi L-a făcut să învie din morţi. O a doua şansă, Doamne. Întreaga mea viaţă pentru ispăşirea păcatului. Doar... acordă-mi o a doua şansă.
Se împiedică pe treptele largi, în anteriu-i plin de noroi şi ud, cu gura mînjită de sîngele lui Barlow.
În capătul scării se opri o clipă şi apoi întinse mîna spre clanţa din mijlocul uşii.
Cînd o atinse, din ea izbucni o flacără albastră şi fu aruncat pe spate. Durerea îi sfîrtecă spatele şi apoi capul, apoi pieptul şi stomacul şi picioarele, în timp ce se rostogolea pe treptele de granit, înspre caldarîm.
Rămase tremurînd în ploaie, cu mîna în flăcări.
O ridică în faţa ochilor. Era arsă.
― Murdar, murmură el. Murdar, murdar, o, Doamne, atît de murdar.
Se cutremură, cuprins de fiori. Se cuprinse cu mîinile de umeri şi tremură în ploaie, biserica înălţîndu-se ameninţătoare în spatele lui, cu uşile-i închise pentru vecie.

25

Mark Petrie stătea pe patul lui Matt, chiar în acelaşi loc unde a stat Ben cînd se întorsese însoţit de Jimmy. Mark se ştersese la ochi cu mîneca de la cămaşă, şi, cu toate că avea ochii roşii şi umflaţi, părea să-şi fi recăpătat stăpînirea de sine.
― Ştii, nu-i aşa, îl întrebă Matt, că 'salem's Lot se află într-o situaţie disperată?
Mark dădu din cap.
― Chiar în momentul acesta Morţii lui cei Vii îl cotropesc, spuse Mark cu gravitate. Luînd şi pe alţii cu ei. Nu o să-i ia pe toţi - nu în noaptea asta - însă vă aşteaptă o sarcină înfiorătoare mîine.
― Matt, vreau să dormi puţin, zise Jimmy. Rămînem aici, nu te îngrijora. Nu arăţi bine. Ai trecut printr-o tensiune oribilă...
― Oraşul meu se dezintegrează în faţa propriilor mei ochi şi tu vrei să dorm?
Ochii lui, în aparenţă neobosiţi, aruncau fulgere de pe chipul tras.
Încăpăţînat, Jimmy insistă:
― Dacă vrei să mai apuci deznodămîntul, trebuie să-ţi păstrezi ceva puteri. Îţi vorbesc în calitate de doctor, fir-ai tu să fii.
― Bine. Imediat.
Îi privi pe toţi trei.
― Mîine trebuie să vă duceţi cu toţii acasă la Mark. Trebuie' să faceţi tărusi. Foarte mulţi.
Sensul cuvintelor lui îi făcu să se cutremure.
― Cît de mulţi? şopti Ben.
― Aş zice că vă trebuie cel puţin trei sute. Vă- sfătuiesc să faceţi cinci sute.
― Imposibil, zise Jimmy pe un ton sec. Nu pot fi atît de mulţi.
― Morţii cei Vii sînt însetaţi, spuse simplu Matt. E mai bine să fiţi pregătiţi. Veţi merge împreună. Să nu îndrăzniţi să vă despărţiţi, nici măcar la lumina zilei. Va fi ca o acţiune de salubrizare. Trebuie să începeţi dintr-uri capăt al oraşului şi să îi căutaţi îndreptîndu-vă spre celălalt capăt.
― Nu vom reuşi niciodată să-i găsim pe toţi, protestă Ben. Nici chiar dacă am începe la prima rază a dimineţii şi i-am căuta pînă la lăsarea nopţii.
― Trebuie să faceţi tot ce vă stă în putinţă, Ben. S-ar putea ca oamenii să înceapă să vă creadă. Unii chiar vă vor ajuta, dacă îi veţi convinge de adevărul spuselor voastre. Şi cînd va veni iarăşi noaptea, o mare parte din munca lui va fî distrusă. Oftă:
― Trebuie să credem acum că l-am pierdut pe Părintele Callahan. Asta nu e bine. Însă, indiferent de ce s-a întîmplat, trebuie să mergem mai departe. Trebuie să fiţi foarte prudenţi. Toţi. Fiţi pregătiţi să spuneţi minciuni. Dacă sînteţi cumva prinşi, îi veţi face jocul. Şi, dacă nu aţi luat în considerare şi posibilitatea aceasta, ar fi bine să o faceţi acum: se poate ca unii dintre noi, sau chiar noi toţi, să învingem doar pentru a fî mai tîrziu condamnaţi pentru crimă.
Îi privi pe rînd. Probabil că expresia de pe chipurile lor îl mulţumi, căci îşi îndreptă apoi întreaga atenţie asupra lui Mark.
― Nu-i aşa că ştii care este cea mai importantă sarcină?
― Da, răspunse Mark. Trebuier să-l omorîm pe Barlow.
Surîsul lui Matt era trist:
― Mă tem că asta ar însemna să punem carul înaintea boilor. Mai întîi trebuie să-l găsim.
 Îl privi concentrat:
― În seara asta ai văzut ceva, ai auzit ceva, ai mirosit sau ai atins ceva, orice, care să ne ajute să-i localizăm sălaşul? Gîndeşte-te bine înainte de a răspunde! Ştii mai bine ca noi toţi cît de important este!
Mark se gîndi. Niciodată în viaţa lui, Ben nu văzuse pe cineva care să se supună atît de complet unui ordin. Îşi cuprinse bărbia în palmă şi închise ochii. Părea că trece cu mare atenţie în revistă toate aspectele întîlnirii din seara respectivă.
În cele din urmă ridică privirea, se uită-la ei şi scutură din cap:
― Nimic.
Matt se posomori, însă nu renunţă:
― Poate o frunză agăţată de haine? Nişte buruieni în manşeta pantalonului? Noroi pe pantofi? Orice indiciu de care el nu şi-a dat seama?
Deznădăjduit, lovi cu pumnii în pat:
― Dumnezeule Atotputernic! Să fie chiar invincibil?
Ochii lui Mark se măriră brusc.
― Ce? gîfîi Matt. Îl prinse pe băiat de cot. Ce este? La ce te-ai gîndit?
― Cretă albastră, spuse Mark. Mă ţinea cu un braţ de gît, uite aşa, şi i-am văzut mîna. Are degete lungi şi albe şi avea pete de cretă albastră pe două dintre ele. Pete foarte mici.
― Cretă albastră, reflectă Matt.
― O şcoală, zise Ben. Asta trebuie să fie.
― Nu e vorba de liceu, spuse Matt. Toate materialele ne sînt livrate de firma Dennison din Portland. Ne aduc numai cretă albă şi galbenă. De ani de zile nu am decît urme de cretă albă şi galbenă sub unghii şi pe haine.
― Cursurile de artă? întrebă Ben.
― Nu există decît ore de grafică la liceu. Folosesc tuş, nu cretă. Mark, eşti sigur că era...
― Cretă, aprobă din cap băiatul.
― Mi se pare că unii din profesorii de ştiinţe exacte folosesc cretă colorată, însă unde să se ascundă în liceu? Ai văzut şi tu clădirea - un singur nivel, numai ferestre peste tot. În permanenţă sînt oameni care umblă la dulapurile cu materiale. Şi camera cazanului este la fel de populată.
― În spatele scenei din sala de festivităţi?
Matt ridică din umeri:
― E suficient de întuneric acolo. Însă dacă doamna Rodin mă suplineşte la repetiţiile piesei - elevii îi spun doamna Rodan, după numele unui personaj dintr-un film caraghios japonez science fiction - zona aceea ar fi la fel de populată ca şi restul clădirii. Asta ar însemna să-şi asume un risc mult prea mare.
― Dar în şcolile elementare? întrebă Jimmy. Probabil că se predă desenul în clasele mici. Pun pariu pe o sută de dolari că au cretă colorată la îndemînă.
Matt spuse:
― Şcoala elementară de pe strada Stanley a fost construită din acelaşi împrumut, neachitat încă în întregime, ca şi liceul. Şi ea e o clădire modernă cu spaţiile folosite la maximum şi, de asemenea, are un singur etaj. Are şi foarte multe ferestre prin care intră soarele. Nu este deloc genul de casă în care s-ar instala ţinta noastră. Lor le plac clădirile vechi, pline de istorie şi tradiţii, întunecoase, sumbre, ca...
― Ca şcoala de pe strada Brock, zise Mark.
― Întocmai. Matt se uită la Ben. Şcoala de pe strada Brock este o clădire cu structura din lemn, cu trei etaje şi un subsol, construită cam, în acelaşi timp cu Casa lui Marsten. Au fost multe discuţii în contradictoriu în oraş la acea vreme, spunîndu-se că nu are rost să se facă împrumutul pentru a construi o asemenea scoală, al cărei risc de incendiere este mult prea mare. Acesta a fost unul din motivele pentru care am votat că ne asumăm responsabilitatea. Cu doi sau trei ani înainte luase foc o şcoală din New Hampshire...
― Îmi aduc aminte, murmură Jimmy. În Cobbs Ferry, nu?
― Da. Trei copii au murit în flăcări.
― Se mai foloseşte scoală din strada Brock? întrebă Ben.
― Doar primul etaj. Clasele unu - patru. În doi ani va fi
Închisă întreaga clădire, atunci cînd vor termina construcţia anexei şcolii de pe strada Stanley.
― Şi Barlow are unde să se ascundă acolo?
― Âşa cred, spuse Matt, însă tonul îi era şovăitor. Etajele doi şi trei sînt pline de săli goale de clasă. Iar ferestrele au fost acoperite cu scînduri pentru că mulţi copii obişnuiau să arunce cu pietre în ele.
― Atunci asta e, zise Ben. Asta trebuie să fie.
― Aşa se pare, fu de acord Matt şi acum părea, într-adevăr foarte obosit. Însă pare mult prea simplu. Mult prea transparent.
― Cretă albastră, murmură Jimmy. Ochii lui priveau în depărtare.
― Nu ştiu, vocea lui Matt era uimită. Chiar că nu ştiu.
Jimmy îşi deschise geanta şi scoase o sticluţă cu pastile.
― Ia două din astea cu apă, spuse. Chiar acum.
― Nu. Mai avem încă multe de pus la punct. Mai avem mult...
― Mai avem multe de făcut şi nu ne putem permite riscul de a te pierde, spuse Ben cu fermitate. Dacă Părintele Callahan a dispărut, eşti cel mai important acum. Fă ce-ţi spune Jimmy.
Mark aduse un pahar cu apă de la baie şi Matt se resemna în silă.
Era ora zece fără un sfert.
În cameră se lăsă tăcerea. Lui Ben i se păru că Matt arăta îngrozitor de îmbătrînit, îngrozitor de consumat. Părul lui alb părea că se împuţinase şi se uscase pe pielea capului. Şi că o viaţă întreagă de necazuri păruse a-şi fi pus amprenta pe chipul său doar în cîteva zile. Într-un fel, se gîndi Ben, era bine ca atunci cînd, în cele din urmă, îl va ajunge nenorocirea - o mare nenorocire - aceasta să vină în forma aceasta fantastică, de vis întunecat. Întreaga lui existenţă îl pregătise să facă faţă răului simbolic, ce ţîşnea-la suprafaţă în lumina lămpii pentru citit şi dispărea în zorii zilei.
― Mă îngrijorează, şopti Jimmy.
― Credeam că atacul de cord a fost unul slab, spuse Ben. Nu un infarct adevărat.
― A fost o ocluzie minoră. Însă următoarea nu va fi tot la fel de blîndă. Va fi una majoră. Şi toată povestea asta îl va ucide dacă nu se termină mai repede.
Luă mîna lui Matt şi îi căută cu blîndeţe pulsul.
― Şi asta, zise el, va fi o tragedie.
Au stat în jurul patului lui Matt, dormind şi făcînd de gardă cu schimbul. Bolnavul dormi liniştit toată noaptea, iar Barlow nu îşi făcu apariţia. Avea treabă în altă parte.

26

Domnişoara Coogan tocmai citea o nuvelă intitulată „Am încercat să-l sugrum pe copilaşul nostru" cînd uşa se deschise şi intră primul client al serii.
Niciodată pînă atunci afacerile nu merseseră atît de prost. Nici măcar Ruthie Crockett şi prietenii ei nu veniseră să bea cîte un sirop la chioşcul de răcoritoare - nu că i-ar fi lipsit hărmălaia pe care o făceau - şi nici Loretta Starcher nu trecuse să-şi cumpere The New York Times. Ziarul rămăsese neatins sub tejghea, împăturit frumos. Loretta era unica persoană din Jerusalem's Lot care cumpăra regulat The Times (şi pronunţa titlul publicaţiei în aşa fel încît parcă vedeai cum îi ies de pe buze literele scrise cursiv). Iar în ziua următoare punea ziarul în sala de lectură a bibliotecii.
Nici domnul Labree nu se întorsese de la cină, deşi nu era nimic neobişnuit în asta. Domnul Labree era văduv şi locuia într-o casă mare pe Schoolyard Hill, lîngă familia Griffen, iar domnişoara Coogan ştia bine că nu îşi lua cina acasă. Se ducea la barul lui Dell, mînca hamburgeri şi bea bere. Dacă nu se întorcea pînă la ora unsprezece (şi acum era unsprezece fără un sfert) ea urma să scoată cheia din casa de bani şi să închidă singură prăvălia. Nici asta nu ar fi fost vreo noutate. Însă s-ar afla puşi într-o situaţie destul de neplăcută dacă în timpul nopţii ar fi venit cineva care să aibă mare nevoie de vreun medicament.
Uneori ducea dorul nebuniei de după încheierea filmelor la cinematograful în aer liber - oameni care veneau pe la ora asta şi comandau siropuri şi îngheţate şi cafele şi băutură dm malţ, perechi de tineri mină in mină; discutind- despre temele pentru a doua zi. Era multă muncă, însă îţi dădea şi un sentiment de împlinire. Copiii de pe vremea aceea nu semănau cu Ruthie Grockett şi gaşca ei, care chicoteau pe înfundate şi dădeau provocator din fund şi care purtau pantaloni atît de strîmţi încît li se vedea dunga chiloţilor - astă în cazul că purtau aşa ceva. Realitatea sentimentelor ei pentru acei clienţi din vremurile de demult (care, deşi uitase, o enervau la fel de mult ca cei de acuma) era învăluită în ceaţa dulce a nostalgiei şi îşi ridică privirea nerăbdătoare cînd se deschise usa, de parcă ar fi fost sigură că va vedea un elev al promoţiei '64, însoţit de prietena lui, poftind la o îngheţată de ciocolată cu mult sirop şi alune.
Însă pe uşă intră un bărbat, un adult, cineva cunoscut, însă pe care nu îl putu identifica imediat. Cînd se îndreptă spre tejghea, cu valiza într-o mînă, ceva în mersul său sau în mişcarea capului o făcu să îl recunoască.
― Părinte Callahan! spuse, incapabilă să-şi ascundă uimirea din voce. Nu îl văzuse niciodată îmbrăcat în altceva decît în straiele preoţeşti. Acum purta pantaloni închişi la culoare şi o cămaşă albastră din diftină, întocmai ca un muncitor obişnuit.
I se făcu brusc frică. Hainele lui era curate, iar părul îi era pieptănat cu grijă, însă era ceva pe chipul lui, ceva...
Îşi aminti dintr-o dată de ziua aceea, cu douăzeci de ani în urmă, cînd s-a întors de la spital, unde mama ei murise în urma unei comoţii cerebrale - cum spuneau bătrînii, murise de un atac de nervi. Cînd îi dăduse vestea fratelui său, acesta căpătase o expresie asemănătoare cu cea a Părintelui Callahan. Înfăţişarea lui avea ceva sălbatic, ceva funest, iar ochii îi erau împietriţi şi lipsiţi de viaţă. O neliniştea privirea lor mistuită. Iar pielea dm jurul gurii îi era roşie şi iritată, de parcă s-ar fi tăiat în timp ce se bărbierea, sau, mai degrabă, de parcă s-ar fi frecat I puternic cu o cîrpă încercînd să înlăture o pată.
― Vreau să cumpăr un bilet pentru autobuz, spuse el. Asta-i, gîndi ea. Bietul om, a murit cineva şi el a fost chemat la Directorat, sau cum îi spune locului ăla unde sînt şefii lui.
― Sigur, zise. Unde...
― Care e primul autobuz?
― Încotro?
― Oriunde, spuse el, facîndu-i praf întreaga teorie.
― Păi... nu... să văd...
Mîinile i se bîlbîiau cînd scoase orarul curselor şi îl privi tulburată.
― Este un autobuz la unsprezece şi zece care opreşte în Portland, Boston, Hartford şi New Y...
― Ăsta, spuse. Cît costă?
― Cît de mult - adică - pentru care staţie?
Acum era zăpăcită complet.
― Pînă la capăt, spuse pe un ton cavernos şi surîse. Niciodată nu mai văzuse domnişoara Coogan un zîmbet atît de oribil pe un chip omenesc şi se cutremură. Dacă mă atinge, gîndi ea, o să ţip. O să ţip după ajutor.
― A-ast-asta înseamnă New York City, îngăimă ea. Douăzeci şi nouă de dolari şi şaptezeci şi cinci de cenţi.
Cu oarecare dificultate, îşi scoase portofelul din buzunarul de la spate şi ea observă atunci că avea mîna dreaptă bandajată. Puse pe tejghea o hîrtie de douăzeci şi două de cîte un dolar şi ea răsturnă pe jos un teanc de bilete. Cînd isprăvi să le adune, preotul mai adăugase încă cinci bancnote şi o grămadă de mărunţiş.
Scrise biletul cît de repede era în stare, însă oricît s-ar fi străduit nu era pe cît de iute şi-ar fi dorit. Îi simţea privirea moartă îndreptată asupra ei. Ştampilă biletul şi îl împinse peste tejghea, ca să nu fie obligată să-i atingă mîna.
― Tre-trebuie să aşteptaţi afară, Părinte Cal-Callahan, trebuie să închid în cinci minute.
Aruncă orbeşte bancnotele şi mărunţişul în sertăraşul casei de bani, fără să încerce să-i numere.
― Bine, zise el.
Îndesă biletuj în buzunarul de la piept. Spuse apoi fără să o privească:
― Şi Domnul Dumnezeul nostru l-a înseninat pe Cain, astfel încît oricine l-ar descoperi să nu îl omoare. Şi Cain a dispărut dinaintea lui Dumnezeu şi şi-a trăit viaţa ca fugar pe pămîntul acesta, la est de Eden. Aşa spune Scriptura, domnişoară Coogan. Cea mai aspră scriptură din Biblie.
― Aşa? spuse ea. Mă tem că trebuie să vă rog să aşteptaţi afară, Părinte Callahan.- Eu... domnul Labree se va întoarce dintr-o clipă în alta şi nu-i place... nu vrea ca eu să... să...
― Desigur, răspunse el şi se întoarse să plece. - Se opri şi se uită la ea. Domnişoara Coogan se cutremură din nou în faţa ochilor aceia împietriţi. - Locuiţi în Falmouth, domnişoară Coogan, nu-i aşa?
― Da...
― Aveţi maşină?
― Da, sigur. Dar acum chiar că trebuie să vă rog să aşteptaţi autobuzul afară...
― Mergeţi repede acasă în seara asta, domnişoară Coogan. Încuiaţi toate portierele maşinii şi nu opriţi pentru nimeni.
Pentru nimeni. Nu opriţi nici măcar dacă întîlniţi pe cineva cunoscut.
― Niciodată nu iau autostopişti, spuse înţepată domnişoara Coogan.
― Şi cînd ajungeţi acasă, nu vă mai întoarceţi în Jerusalem's Lot, continuă Callahan. O privea fix. Lucrurile merg rău în oraş acum.
Simţită că e pe punctul de a leşina, îi spuse:
― Nu înţeleg despre ce anume vorbiţi, însă trebuie să aşteptaţi autobuzul afară.
― Da. În regulă.
Ieşi.
Dintr-o dată, îşi dădu seama cît de tăcut era magazinul; cît de îngrozitor de tăcut. Oare să fi fost adevărat că nimeni -nimeni - nu îi călcase pragul de cînd se înserase, în afară de Părintele Callahan? Aşa era. Absolut nimeni.
Lucrurile merg rău în oraş acum.
Începu să stingă luminile şi să se pregătească de plecare.

27

În oraş, întunericul se ţinea cu obstinaţie de marginile zării.
La douăsprezece fără zece, Charlie Rhodes a fost trezit de un zgomot prelung de claxon. Se ridică în capul oaselor şi apoi ţîşni în picioare.
Autobuzul lui! 
Şi gîndul imediat următor:
Ticăloşi mici şi împuţiţi!
Copiii mai încercaseră năzbîtii de-astea şi înainte. Îi cunoştea bine pe secăturile astea nenorocite. Odată îi scoseseră aerul din cauciucuri cu beţe de chibrit. N-a văzut cine anume a făcut ticăloşia, însă avea o bănuială destul de zdravănă. S-a dus direct la pămpălăul ăla de director şi i-a reclamat pe Mike
 Philbrook şi pe Audie James. Ştia că ei au fost - cine avea nevoie să-i fi prins asupra faptului?
Dar, Rhodes, eşti sigur că ei au fost?
Da îţi zic că ei sînt, nu?
Şi împizditu' ăla de papă-lapte n-a luat nici o măsură; trebuia să-i exmatriculeze. Şi după aia ticălosu' l-a chemat în birou o săptămînă mai tîrziu.
Rhodes, l-am exmatriculat astăzi pe Ândy Garvey.
Mda? Nu mă miră. Ce-a făcut?
Bob Thomas l-a prins cînd îi dezumflă cauciucurile. Şi îi aruncase lui Charlie Rhodes o privire lungă, măsurîndu-l din cap pînă în picioare-
Ei şi? Ce dacă fusese Garvey în locul lui Philbrook şi James? Erau înhăitaţi, tpţi erau nişte păduchi şi nu meritau altceva mai bun decît să le dai creierii prin maşina de tocat.
Acum, însă, de afară se auzea sunetul înnebunitor al claxonului său, consumîndu-i bateria:
CLANC, CLANC, CLAAAAAANC...
― Pui de curve ce sînteţi, şopti el şi se strecură din pat, îşi trase pantalonii pe el fără să aprindă lumina. Lumina i-ar fi speriat pe lepădăturile alea şi voia să-i prindă.
Altă dată, cineva pusese o baligă de vacă pe scaunul şoferului şi bănuia cine făcuse şi măgăria astă. Citea în ochii lor. Învăţase să citească în ochii inamicului în înfruntările din timpul războiului. Se răzbunase în felul lui pentru povestea cu baliga. L-a obligat pe ticălosu' ăla mic, pui de căţea, să facă pe jos cele patru mile pînă la şcoală trei zile în şir. În cele din urmă pustiul a venit la el plîngînd.
N-am făcut nimic, domnule Rhodes. De ce mă tot daţi jos din autobuz?
Zici că-i nimic un căcat de vacă pe scaunul meu?
Da' n-am făcut-o eu: Jur pe Dumnezeu că n-am făcut-o eu.
Asta era. Trebuia să-i faci să-ţi recunoască superioritatea. Îşi putea minţi mamele, liniştiţi şi eu zîmbetul pe buze, şi probabil că asta şi făceau. L-a mai obligat pe puşti să meargă pe jos încă două zile şi în cele din urmă a mărturisit. Charlie l-a mai dat jos o dată - ca să se înveţe minte, se poate spune - şi apoi Dave Felsen de la autobază i-a zis că ar fi bine să se potolească o vreme.
CLAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAAANC...
Înşfacă o cămaşă şi apoi apucă racheta veche de tenis din colţ. Pe Dumnezeul lui, o să înroşească nişte cururi în noaptea asta!
Ieşi pe uşa din spate şi ocoli casa înspre aleea din faţă, unde parcase autobuzul cel galben. Se simţea puternic şi capabil şi plin de sînge rece. Ca în armată, ceea ce se întîmpla acum se chema infiltrare în rîndurile duşmanului.
Se opri în spatele tufei de oleandru şi se uită la autobuz. Da, îi vedea, era o trupă întreagă, umbre întunecate în spatele parbrizului umbrit de bezna nopţii. Simţi din nou furia aceea veche şi sîngerie, ura faţă de ei, ca un bloc de gheaţă fierbinte şi strînse atît de puternic minerul rachetei, încît aceasta începu să-i tremure în mînă ca un diapazon. Spărseseră - şase, şapte, opt -opt geamuri ale autobuzului lui!
Se strecură în spatele maşinii şi apoi se furişă de-a lungul laturii acesteia pînă ajunse la uşa pentru pasageri. Era deschisă. Se încorda şi apoi năvăli înăuntru.
― Bine! Nu mişcă nimeni! Băiete, lasă în pace claxonul ăla ori o să...
Pustiul care stătea în scaunul şoferului, cu ambele mîini apăsate pe claxon se întoarse cu faţa spre el şi zîmbi ca ieşit din minţi. Charlie simţi cum stomacul începe să-i alunece la vale. Era Richie Boddin. Era alb - alb ca b coală nouă de hîrtie -doar ochii îi erau două fragmente negre de cărbune, iar buzele îi erau rubinii.
― Şi dinţii...
Charlie Rhodes se uită pe intervalul dintre scaune.
Să fi fost acela Mike Philbrook? Audie James? Şi, Dumnezeule Atotputernic, şi fraţii Griffen erau acolo! Hal şi Jack aşezaţi în spate, cu fin în părul încîlcit. Da' ei nu merg cu autobuzul meu! Mary Kate Greigson şi Brent Tenney, aşezaţi unul lîngă celălalt. Ea purta o cămăşuţă de noapte, el avea o pereche de blugi şi un tricou gros pus pe dos şi cu faţa în spate, de parcă ar fi uitat cum să se îmbrace.
Şi Danny Glick. Dar - o, Isuse - el murise; murise de cîteva sgptămîni!
― Voi, bîigui cu buze amorţite. Voi, copii...
Racheta de tenis îi alunecă din mînă. Se auzi un şuierat şi o bufnitură cînd Richie Boddin, cu acelaşi zîmbet tîmp, acţiona maneta de crom care închidea uşa. Acum se ridicau de pe scaune. Toţi.
― Nu, spuse, încercînd să surîdă. Copii... nu înţelegeţi. Eu sînt. Charlie Rhodes. Voi... voi...
Rînji către ei fără sens, scutură din cap, întinse mîinile ca să le demonstreze că sînt mîinile bătrînului Charlie Rhodes, cel fără vină, şi se retrase pînă ajunse cu spatele lipit de geamul pătat al parbrizului.
― Nu faceţi asta, şopti.
Continuau să înainteze rînjind.
― Vă rog, nu.
Se năpustiră asupra lui.

28

Ann Norton a murit în timpul scurtei călătorii cu liftul de la etajul întîi al spitalului la cel de al doilea. Se cutremură o dată şi un firicel de sînge i se prelinse din colţul gurii.
― În regulă acum, spuse unul din infirmieri. Poţi opri sirena.

29

Eva Miller visa.
Era un vis ciudat, însă nu chiar un.coşmar. Incendiul din '51 îşi învolbura mînios vîlvătaia sub un cer neiertător care îşi. transformase albastrul orizontului într-un alb fierbinte şi nemilos deasupra oraşului. Soarele orbitor arunca săgeţi furioase din coşul său răsturnat, ca o monedă sclipitoare de aramă. Pretutindeni se simţea mirosul înţepător de fum; toate activităţile încetaseră şi oamenii se îngrămădiseră pe străzi, privind înspre sud-ves-, înspre mlaştini, şi înspre nord-vest, înspre pădure. Fumul infectase aerul toată dimineaţa, însă acum, la ora unu după prînz, puteai vedea arterele de flăcări dansînd în cîmpia din imediata apropiere a păşunii lui Griffen. Adierea constantă a vîntului care permisese focului să se întindă aducea acum o ninsoare văratică de cenuşă albă asupra oraşului.
Ralph trăia, şi era plecat, încercînd să salveze joagărul. Însă în vis toată povestea era mai încurcată, căci Ed Craig era şi el acolo, dar ea îl cunoscuse pe Ed de-abia în toamna lui 1954.
Urmărea focul de la fereastra dormitorului ei de la etaj şi era dezbrăcată. Din spate nişte mîini începură să o mîngîie, mîini bronzate şi aspre pe albeaţa netedă a şoldurilor ei şi ea ştiu că era, Ed, deşi nu-i putea vedea imaginea reflectată în oglindă.
Ed, încercă ea să spună. Nu acum. Este mult prea devreme. De-abia peste nouă ani.
Însă mîinile erau insistente, cuprinzîndu-i pîntecele, un deget atingîndu-i buricul, apoi ambele mîini ridicîndu-se să-i acopere sînii, cu impertinenţa cuiva care îi cunoscuse şi altă dată formele.
Încercă să îi spună că se află în faţa ferestrei şi că oricine de pe stradă, dacă şi-ar ridica privirea, ar putea să-i vadă, însă nu reuşi să rostească cuvintele şi apoi buzele lui îi atinseră braţul, umărul şi i se lipiră cu insistenţă hotărîtă şi plină de lăcomie pe gît. Îi simţi dinţii şi ştiu că o muşca, sugea şi muşca, îi sugea sîngele şi ea încercă să protesteze din nou: Nu-mi lăsa semne, Ralph o să le vadă...
Insă era imposibil să se împotrivească şi, de fapt, nici nu mai voia să o facă. Şi nici nu-i mai păsa dacă i-ar fi văzut cineva goi şi neruşinaţi.
Ochii îi hoinăriră visători înspre flăcările incendiului în timp ce buzele şi dinţii lui îşi vedeau mai departe de treabă pe gîtul ei, iar fumul devenise foarte negru, negru ca noaptea, întunecînd cerul acela de culoarea metalului, transformînd ziua în noapte; cu toate acestea, focul dansa în continuare, pulsînd cu şerpi şi inflorescenţe purpurii - cascadă de flori într-o junglă a miezului de noapte.
Şi apoi chiar a fost noapte şi oraşul dispăruse, însă flăcările încă se mai încolăceau furibunde în beznă, cu forme fascinante, caleidoscopice, pînă cînd părură a zugrăvi cu peneluri înmuiate în sînge un chip - un chip cu nasul ca ciocul unui şoim, cu ochi arzători, adînciţi în orbite, cu buze pline şi senzuale, parţial ascunse de o mustaţă groasă şi cu părul pieptănat peste cap ca un muzician.
― Bufetul galez, spuse o voce ca din depărtare şi ea ştiu că era vocea lui. Cel din pod. Cred că este potrivit pentru ce ne trebuie. Şi apoi ne vom ocupa de scară... e bine să fim pregătiţi.
Vocea se îndepărtă şi mai mult şi se stinse. Flăcările se stinseră şi ele.
Nu mai rămăsese decît întunericul care o învăluia şi ea visa sau începuse să viseze. Se gîndi în treacăt că visul va fi dulce şi lung, însă amar şi întunecat în străfunduri, ca apele fluviului. Morţii, Lethe.
O altă voce - vocea lui Ed:
― Haide, iubito. Scoală-te. Trebuie să facem ce ne-a spus.
― Ed?Ed?
Chipul lui îi apăru înainte, nu conturat în linii de foc, ci îngrozitor de palid şi ciudat de pustiit. Şi totuşi îl iubea din nou acum... mai mult ca oricînd. Tînjea după sărutarea lui.
― Haide, Eva.
― E vis, Ed?
― Nu... nu este vis.
O clipă fu înspăimîntată şi apoi teama dispăru complet. O înlocui înţelegerea. Şi o dată cu înţelegerea apăru şi foamea.
Aruncă o privire în oglinda unde nu se reflecta decît dormitorul ei, gol şi nemişcat. Uşa de la pod era încuiată, iar cheia se afla în sertarul de jos al scrinului, însă nu mai conta acum. Acum nu mai avea nevoie de chei.
Se strecurară prin canatul uşii ca două umbre.

30

La ora trei dimineaţa sîngele curge încet şi gros şi somnul este profund. Sufletul fie că doarme, într-o binecuvîntată ignoranţă a acestei ore, fie că aruncă priviri furişe în juru-i, cuprins de o disperare fără margini. Nu există cale de mijloc. La ora trei dimineaţa, tîrfa cea bătrînă, lumea, a rămas îără spoiala-i ţipătoare, şi se dovedeşte că are nasul mîncat de sifilis şi un ochi de sticlă. Veselia devine găunoasă şi fragilă, ca în castelul lui Poe, înconjurat de Moartea cea Roşie. Groaza este distrusă de plictis. Dragostea devine doar un vis.
Parkins Gillespie se tîrî de la birou pînă la ibricul cu cafea, avînd înfăţişarea unui cimpanzeu slăbănog care a suferit de o maladie devastatoare. În spatele său, cărţile de pasienţă erau împrăştiate pe masă ca reperele unui ceas. Auzise cîteva strigate în noapte, urletul zgrunţuros şi straniu al unui claxon şi, o dată, chiar şi nişte paşi alergînd. Însă nu ieşise' să vadă ce se petrece. Ridat şi încercănat, era obsedat de ceea ce credea că se petrece afară. In jurul girului purta o cruciuliţă, un medalion cu efigia Sfîntului Christopher şi un semn al păcii. Nici el nu ştia prea bine de ce şi le pusese, însă îi dădeau o stare de alinare. Se gîndea că, dacă va trece cu bine noaptea aceasta, mîine va pleca unde va vedea cu ochii şi îşi va lăsa insigna de şerif pe raft, lîngă inelul cu chei.
Mabel Werts stătea la masa din bucătărie, cu o cană cu cafea rece în faţă, cu jaluzelele trase pentru prima oară în ani de zile, cu capacele puse pe lentilele binoclului. Pentru prima oară după şaizeci-de ani nu mai voia să vadă sau să audă lucrurile din oraş. Noaptea abunda de bîrfe aducătoare de moarte pe care ea nu voia să le asculte.
Bill Norton se afla pe drumul spre spitalul din Cumberland, în urma telefonului primit (pe cînd soţia lui mai era încă în viaţă) şi chipul său era înlemnit. Ştergătoarele de parbriz fîşîiau monoton îndepărtmd stropii de ploaie, din ce în ce mai deşi acum. Încercă să nu se gîndească la nimic..
În oraş mai erau şi alţii care ori dormeau, ori stăteau treji,  dar neatinşi. Majoritatea celor neatinşi erau oameni singuri, fără prieteni apropiaţi sau rude în 'salem's Lot. Mulţi dintre ei nici măcar nu ştiau că se întîmpla ceva.
Însă cei care nu dormeau aprinseseră toate luminile şi cel care trecea cu maşina prin oraş (şi multe maşini au trecut pe drumul spre Portland sau spre alte localităţi din sud) se poate să fi fost uimit de acest orăşel, atît de asemănător celorlalte întîlnite pe drum, de casele lui luminate puternic în cenuşiul de cimitir al zorilor. Trecătorul ar fi putut încetini ca să caute, cu privirea un semn de incendiu sau un accident, însă, neobservînd asa ceva, ar fi accelerat mai departe pe drumul său şi şi-ar fi alungat de îndată gîndul din minte.
Însă iată un lucru ciudat: nici unul din cei treji din Jerusalem's Lot nu ştia adevărul. Poate cîţiva bănuiau ceva, însă chiar bănuielile acestea erau vagi şi fără formă, aidoma unui fat de trei luni. Însă, fără să şovăie, au scotocit prin sertare, prin cutiile depozitate în poduri sau prin casetele cu bijuterii, în căutarea oricăror simboluri religioase pe care le aveau. Au făcut acest lucru fără să se gîndească, aşa cum şoferul singuratic de cursă lungă îngîna o melodie fără să ştie. Mergeau încet dintr-o cameră în alta, de parcă trupurile le-ar fî devenit fragile, ca bibelourile din sticlă, şi aprindeau toate luminile şi nu se uitau pe ferestre.
Aceasta în primul rînd. Nu se uitau pe ferestre.
Indiferent de zgomotele sau posibilităţile îngrozitoare de dincolo, indiferent de cît de înspăimîntător era necunoscutul, exista un lucru cu mult mai rău: să priveşti Gorgona în ochi.

31

Zgomotul care îi pătrunse în somn părea făcut de un ciocan greu care înfige cuie într-o placă groasă din lemn de stejar; cu un ritm extrem de lent, de parcă ar fi vrut să despice fibră cu fibră. La început, Reggie Sawyer gîndi că se visează într-un atelier de tîmplărie şi creierul său, rătăcit în acel ţinut al umbrelor dintre somn şi starea de veghe scoase la lumină, cu mişcări încete, o frîntură de amintiri în care el şi tatăl său prindeau în cuie scîndurile în formă de pană pe laturile cabanei pe care au construit-o pe malurile helesteului Bryant în 1960.
Toate aceste imagini păliră, dînd naştere ideii tulburătoare că nu visa deloc, ci că, de fapt, chiar auzea un ciocan bătînd cuie. Urmă dezorientarea şi apoi se trezi complet şi îşi dădu seama că loviturile veneau de la uşa din faţă, în care cineva izbea cu pumnul, cu o frecvenţă de metronom.
Mai întîî se uită la Bonnie, care stătea culcată pe partea ei de pat, desluşindu-se ca o movilă cu formă şerpuită sub pături. Apoi privi ceasul: 4,15 dimineaţa.
Se dădu jos din pat, se strecură afară din dormitor şi închise usa în urma lui. Aprinse lumina pe hol, porni să coboare treptele înspre uşă, apoi se opri. Avea senzaţia că pielea de pe intestine i se făcuse ca de găină.
Sawyer se uită la uşă cuprins de o curiozitate mută, sfidătoare. Nimeni nu îndrăznea să-i bată la uşă la ora 4,15. Dacă ar fi dat ortu' popii cineva din familie l-ar fi sunat la telefon, nu i-ar fi bătut în uşă.
Fusese în Vietnam în 1968 timp de şapte luni, an extrem de dificil pentru tinerii americani în Vietnam, şi văzuse ce înseamnă lupta. Pe atunci se trezea cu iuţeala cu care pocneşti din degete sau aprinzi o lampă; acum dormeai buştean, în clipa următoare te afli treaz şi alert în întuneric. Însă a pierdut acest obicei aproape imediat ce s-a întors înapoi în Statele Unite şi era mîndru de asta, deşi nu împărtăşise-nimănui secretul. Ce Dumnezeu, doar nu era o maşinărie. Apeşi butonul A şi Johnny se trezeşte, apeşi butonul B şi Johnny omoară nişte băieţei cu ochii oblici.
Dar acum, fără nici un avertisment, căzuseră şi zăpăceala şi cîlţii de bumbac pe care îi plantează somnul în minte, aidoma părului unui cîine în perioada de năpîrlire, şi era în gardă, cu ochii larg deschişi.
Era cineva- acolo. Probabil că băiatul lui Bryant, beat criţă şi cu dorul de răzbunare în suflet. Gata să trăiască sau să moară pentru prea frumoasa, blonda domniţă.
Intră în camera de zi şi se îndreptă către rastelul cu arme de deasupra căminului. Nu aprinse lumina, cunoştea drumul foarte bine şi prin întuneric. Îşi luă puşca, o controla; lumina din hol licări fadă pe ţevile din alamă. Se întoarse în pragul uşii şi îşi scoase capul în hol. Monotone, loviturile continuau să se audă, cu aceeaşi regularitate, însă f|ră nici un ritm.
― Intră, strigă Reggie Sawyer.
Loviturile încetară.
Urmă o pauză lungă şi, în cele din urmă, foarte încet, clanţa se mişcă. Uşa de deschise şi în cadrul ei se arătă Corey Bryant.
Reggie simţi cum inima îi ratează o bătaie. Bryant purta aceleaşi haine cu care fusese îmbrăcat în seara cînd Reggie îl expediase din oraş, numai că acum erau zdrenţuite şi pline de noroi. Din cămaşă şi din pantaloni îi atîrnau frunze uscate. Dunga de murdărie de pe frunte îi accentua paloarea.
― Stai acolo unde eşti, spuse Reggie ridicînd puşca şi dîndu-i siguranţa la o parte. Acum e încărcată.
Însă Corey Bryant înainta cu mers greoi, cu ochii posomoriţi fixaţi pe chipul lui Reggie, emanînd prin toţi porij ceva ce era mai îngrozitor decît ura pură. Limba i se strecură afară din gură şi îşi linse cu poftă buzele. Noroiul întărit de pe pantofi, ca un fel de clei negru, se scutura acum în bulgări mici pe pardoseala holului. Înainta. Paşii lui aveau ceva neiertător şi necruţător, ceva care dădea privitorului impresia că izvorăşte dintr-o lipsă de. milă îngrozitoare şi fără viaţă. Tocurile năclăite de noroi bocăniră mai departe. Nu exista nici un fel de ordin care să le oprească sau rugă care să le întîrzie.
― Încă doi paşi şi îţi zbor creierii pe pereţi, împuţitule, spuse Reggie.
Cu greu reuşi să rostească cuvintele. Gura îi era uscată. Tipul ăsta rau era beat. Mai rău. Se ţicnise de-a binelea. Dintr-o dată îşi dădu seama cu uimitoare claritate că va fi nevoit să-l împuşte.
― Opreşte-te, spuse iarăşi, însă, de data aceasta, tonul îi era degajat, nepăsător.
Corey Bryant nu se opri. Ochii i se lipiseră de faţa lui Reggie cu expresia plină de aviditate sclipitoare şi neînsufleţită a unui bizon împăiat. Călcîiele îi bocăneau solemn pe pardoseală.
Bonnie ţipă în spatele lui.
― Du-te în dormitor, zise Reggie.
Intră în hol, ca să ajungă între ei. Acum, Bryant se afla la numai doi paşi distanţă. Cu o mînă albă şi moale încerca să prindă ţeava dublă a armei.
Reggie apăsă ambele trăgaciuri.
În holul mic, împuşcătura căpăta rezonanţă de tunet. O fracţiune de secundă limbi de foc linseră ţevile. Aerul se umplu cu mirosul neplăcut al prafului de puşcă ars. Ţipătul lui Bonnie putea să perforeze timpanele. Cămaşa lui Corey se sfîşie, se înnegri şi se desfăcu. Nu atît găurită, cît dezintegrată. Cînd se desfăcu, smulsă din nasturi, Reggie observă uluit că albeaţa ca de peşte a pieptului şi abdomenului lui era neatinsă. Ochii înmărmuriţi ai lui Reggie înţeleseră că nu era deloc carne adevărată acolo, ci, mai degrabă, ceva la fel de inconsistent ca o cortină de fum.
Apoi puşca îi fu smulsă din mîini, ca o jucărie din mîinile unui copil neascultător. Îl cuprinse şi îl izbi de perete. Dinţii îi clănţăniră în gură. Picioarele refuzară să îl mai sprijine şi se prăbuşi, ameţit. Bryant trecu pe lîngă el, îndreptîndu-se către Bonnie. Ea rămăsese în pragul uşii, însă ochii şi-i ţinea aţintiţi pe chipiil lui şr Reggie văzu flacăra din ei.
Corey privi peste umăr şi rînji înspre Reggie. Rînjetul era larg, de lună plină, ca rînjetele oferite turiştilor în deşert de craniile vacilor. Bonnie îşi întinse braţele. Îi tremurau. Fulgere de groază şi dorinţă îi alternară pe chip într-un joc înfiorător de lumini şi umbre.
― Iubitule, spuse ea.
Reggie urlă.

32

― Hei, zise şoferul autobuzului. Aici e Hartford, dom'ne. Callahan se uită prin uriaşa fereastră polarizată la ţinutul ciudat pe care îl traversau, mai ciudat încă, din cauza primei raze a dimineţii care se strecura pe sub orizont. Acum, în Lot, ei se întorceau, se întorceau în bîrlogurile lor.
― Ştiu, răspunse.
― Facem o haltă de douăzeci de minute. Nu vrei să cobori şi să-ţi iei un sandvici sau altceva de mîncare?
Callahan se scotoci în buzunar cu mîna bandajată, încercînd să-şi scoată portofelul şi aproape îl scăpă. Straniu, mîna arsă nu îl mai durea parcă atît de tare acum; era numai amorţită. Ar fi fost mai bine să îl fi durut încă. Cel puţin durerea era ceva real. În gură simţea gustul morţii, un gust idiot, ca de făină, ca un măr stricat. Şi asta era tot? Da. Şi era foarte rău.
Scoase o bancnotă de douăzeci.
― Poţi să-mi cumperi o sticlă?
― Dom'ne, regulamentu'...
― Şi, bineînţeles, poţi să păstrezi restul. O sticlă de jumătate ar fi minunat.
― Nu-mi trebuie beţivi în autobuz, dom'ne. În două ore ajungem la New York. Poţi să-ţi iei ce vrei de acolo. Orice vrei.
Cred că aici te înşeli, prietene, gîndi Callahan. Se uită din nou în portofel ca să vadă ce mai avea acolo. O hîrtie de zece, două de cinci, una de un dolar. Adaugă bancnota de zece la cea de douăzeci şi le întinse cu mîna bandajată.
― O sticlă de jumătate ar fi minunat, spuse. Şi, bineînţeles, poţi să păstrezi restul.
Şoferul se uită uluit de la cei treizeci de dolari la ochii cei negri, înfundaţi în orbite, şi, timp de o clipă îngrozitor de lungă crezu că stă de vorbă cu un schelet viu, un schelet al cărui craniu a uitat, cumva, cum să zîmbească.
― Treizeci de dolari pentru o juma'? Dom'ne, eşti nebun, însă luă banii, se duse în faţa autobuzului gol, apoi se întoarse. Banii dispăruseră.
― Da' să nu mi te îmbeţi. N-am nevoie de beţivi în autobuzul meu.
Callahan dădu din cap întocmai ca un copil care acceptă o dojana meritată. 
Şoferul îl mai privi lung o clipă, apoi coborî.
Ceva ieftin, gîndi Callahan. Ceva care să-mi ardă limba şi să-mi sfîrîie pe gît. Ceva care să-mi înlăture gustul ăsta slab, dulceag... sau măcar să mi-l atenueze, pînă cînd voi găsi un loc unde să pot începe să beau de-adevăratelea. Să beau şi să beau şi să beau...
Atunci îşi dădu seama că şi-ar putea pierde stăpînirea de sine şi că ar putea să înceapă să plîngă. Însă nu avea lacrimi. Se simţea foarte uscat şi golit complet pe dinăuntru. Nu exista decît... gustul acela.
Hai, şoferule, grăbeşte-te.
Continuă să privească pe fereastră. Peste drum, un adolescent stătea aşezat pe treptele unei case cu capul cuprins în mîini. Callahan îl urmări pînă cînd autobuzul se puse în mişcare, însă băiatul nu se clinti.

33

Ben simţi o mînă pe braţ şi înotă înspre suprafaţa realităţii. Lîngă ureche, Mark îi şopti:
― Bună dimineaţa.
Deschise ochii, clipi de vreo două ori ca să-şi alunge vălul de pe ei şi privi prin fereastră la lumea de afară. Zorii se furişaseră printr-o ploaie măruntă de toamnă. Acum, copacii care înconjurau pavilionul verde din latura de nord a spitalului erau pe jumătate dezgoliţi iar ramurile lor negre se profilau pe cerul cenuşiu ca nişte litere uriaşe ale unui alfabet necunoscut. Drumul Naţional 30 care ieşea într-o curbă largă din oraş, îndreptmdu-se către est, era lucios ca o piele de focă - iar o maşină care trecu pe acolo cu farurile încă aprinse lăsă pe asfalt reflexe roşii, funeste.
Ben se ridică şi privi în jurul său. Matt dormea. Pieptul i se mişca în ritmul respiraţiei regulate, dar superficiale. Şi Jimmy dormea, întins pe unicul fotoliu din încăpere. Pe obraji îi apăruseră peste noapte ţepii bărbii nerase, dîndu-i un aspect prea puţin potrivit pentru un doctor, iar Ben îşi trecu şi el palma peste obraji. Şi barba lui crescuse.
― Ar fi vremea să pornim, nu? întrebă Mark.
Ben dădu afirmativ din cap. Se gîndi la ziua care îi aştepta şi la toată hidoşenia ei potenţială şi tresări. Unica modalitate prin care ar fi putut să o scoată la capăt ar fi fost să se gîndească numai la ce vor face în următoarele zece minute. Se uită la băiat şi nerăbdarea împietrită pe chipul acestuia îl făcu să simtă o uşoară stare de greaţă. Se duse să îl trezească pe Jimmy.
― Ha! exclamă acesta. Se zvîrcoli în fotoliu ca un înotător care reuşeşte să ajungă la suprafaţă din ape adînci. Faţa i se contorsiona, pleoapele îi tremurară, deschise ochii şi, timp de o secundă, în ei nu se oglindi decît o teroare pură. Îi privi pe amîndoi fără să judece, fără să-i recunoască.
Apoi îşi dădu seama cine sînt şi se relaxa.
― Oh. Am visat.
Mark îl aprobă din cap, înţelegîndu-i perfect starea.
Jimmy se uită pe fereastră şi zise „Ziuă", aşa cum un zgîrcit ar rosti bani. Se ridică şi se duse la patul lui Matt, îi luă mîna şi îi căută pulsul.
― E bine? întrebă Mark.
― Cred că se simte mai bine decît azi-noapte, spuse Jimmy. Ben, vreau să plecăm toţi trei cu liftul de serviciu, în caz că l-a observat cineva pe Mark aseară. Cu cît ne asumăm mai puţine riscuri, cu atît e mai bine.
― E în regulă dacă îl lăsăm singur pe domnul Burke? se interesă Mark.
― Cred că da, spuse Ben. Trebuie să ne bazăm pe inteligenţa lui. Nimic nu i-ar conveni mai mult lui Barlow decît să ne ţină ocupaţi cu altceva încă o zi.
În vîrful picioarelor traversară coridorul şi coborîră cu liftul de serviciu. La ora aceasta - aproape şapte şi un sfert -activitatea de-abia începea la bucătărie. Unul din bucătari îşi ridică ochii, făcu un semn cu mîna, şi spuse:
― Salut, dom' doctor.
Nimeni altcineva nu le mai vorbi.
― Încotro mai întîi? întrebă Jimmy. La şcoala de pe strada Brock?
― Nu, spuse Ben. Sînt prea mulţi oameni pe acolo pînă la prînz. Mark, cei mici ies devreme?
― Sînt ore pînă la două.
― Ne rămîne destulă lumină după aia, zise Ben. Mergem acasă la Mark mai întîi. Ţăruşii.

34

Cînd se apropiară de Lot, în Buickul lui Jimmy se formă un nor aproape palpabil de spaimă şi încetă orice încercare de a menţine conversaţia. Cînd Jimmy ieşi de pe autostrada de lîngă uriaşul semn verde, reflectorizat, pe care stătea scris DRUMUL NAŢIONAL 12 JERUSALEM'S LOT CUMBERLAND, Ben îşi aminti că acesta a fost drumul pe care s-a întors în oraş cu Susan după prima lor întîlnire - ea voise să vadă un film cu o urmărire de maşini.
― E mai rău acum, spuse Jimmy. Chipul lui copilăresc era palid şi înspăimîntat şi înfuriat. Isuse, aproape că-i poţi simţi mirosul.
Şi chiar că puteai, gîndi Ben, deşi mirosul era mai mult menta! decît fizic: ceva ca o răsuflare psihică a mormintelor.
Drumul Naţional 12 era aproape pustiu. Trecură pe lîngă camioneta lui Win Purinton, părăsită la marginea drumului. Motorul mergea în gol şi Ben îl opri după ce se uită mai întîi în spate. Cînd se întoarse, Jimmy îl privi întrebător. Ben scutură din cap:
― Nu-i acolo. Motorul mergea şi a rămas aproape fără benzină. Merge în gol de cîteva ore, probabil.
Jimmy se izbi cu pumnul în genunchi.
Însă cînd intrară în oraş, tot el spuse cu o voce absurd de uşurată:
― Priviţi. Magazinul lui Crossen este deschis.
Aşa era. Milt era afară, făcîndu-şi de lucru cu o folie de plastic pe care încerca să o potrivească peste standul cu ziare, iar Lester Silvius stătea lîngă el, îmbrăcat într-un impermeabil galben.
― Şi totuşi, nu văd restul echipei, spuse Ben.
Milt ridică privirea şi le făcu cu mîna şi lui Ben i se păru că a văzut riduri de îngrijorare săpate pe obrajii ambilor bărbaţi. Plăcuţa pe care scria „închis" era în continuare pe uşa de la Morga lui Foreman. Şi fierăria era închisă şi magazinul lui Spencer era încuiat cu lacăt şi cufundat în întuneric. Restaurantul era deschis şi, după ce au trecut de el, Jimmy îşi opri Buickul în faţa noului magazin. Deasupra vitrinei, litere simple şi aurite îi înştiinţau pe eventualii cumpărători: „Barlow şi Straker - Mobilier deosebit". Şi lipit pe uşă, aşa cum spusese Părintele Callahan, se afla biletul scris cu caligrafia pe care o recunoscură toţi după scrisoarea primită cu o zi în urmă: „închis pînă la noi dispoziţii". .
― De ce te-ai oprit aici? întrebă Mark.
― M-am gîndit la posibilitatea absurdă că s-ar ascunde înăuntru, răspunse Jimmy. E atît de evident că se gîndeşte că nici nu vom lua în considerare magazinul. Şi mă mai gîndesc că, de obicei, vameşii fac un semn pe cutiile pe care le-au controlat. Îl fac cu cretă albă.
 Se duseră în spate, şi, în timp ce Ben şi Mark îşi încovoiau umerii sub ploaia amarnică, Jimmy sparse cu cotul înfăşurat în haină geamul şi reuşiră să pătrundă în clădire.
Aerul era nociv şi urît mirositor, aerul dintr-o încăpere care a stat închisă mai degrabă secole la rînd decît doar cîteva zile. Ben băgă capul în încăperea unde erau expuse mărfurile, însă acolo nu exista nici un loc care să poată constitui o ascunzătoare bună. Prea puţin mobilată, sala nu dădea sentimentul că Straker şi-ar fi înnoit stocul de produse.
― Vino încoace! se auzi vocea răguşită a lui Jimmy, iar Ben îşi simţi inima zbătîndu-i-se în gît ca un iepure prins în capcană.
Jimmy şi Mark stăteau lîngă o ladă lungă. Cu minerul ciocanului Jimmy reuşise să forţeze capacul şi să o deschidă parţial. Cînd se uitară înăuntru văzură o mînă palidă şi mîneca închisă la culoare a unei haine.
Fără să se gîndească la ce făcea, atacă lada. Jimmy meşterea cu ciocanul la capătul celălalt.
― Ben, spuse Jimmy, o să-ţi tai mîinile. Trebuie...
Nu-l auzi. Smulse scîndurile care alcătuiau lada, fără să ţină cont de aşchii şi cuie. L-au găsit. Au găsit, în sfîrşit, monstrul nocturn, monstrul cel vîscos, ca în coşmarurile copiilor, şi îi va înfige ţăruşul drept în piept, aşa cum l-a înfipt în inima lui Susan, va...
Smulse altă bucată de scîndură din lemn prost şi ieftin şi se trezi faţă în faţă cu chipul mort, palid ca luna, al lui Mike Ryerson.
O clipă domni tăcerea copleşitoare, şi apoi respirară toţi adînc... şi parcă o adiere blîndă alergă prin încăpere.
― Ce facem acum? întrebă Jimmy.
― Mai bine mergem întîi acasă la Mark, zise Ben. Dezamăgirea părea a-i fi amorţit vocea. Ştim acum unde este. Nu avea nici un ţăruş.
Aşezară alandala bucăţile de scînduri la loc.
― Lasă-mă să îţi îngrijesc v mîinile, spuse Jimmy. Sîngerează.
― Mai tîrziu, îi răspunse Ben. Haideţi.
Se întoarseră în faţa clădirii, fără însă a da glas bucuriei de a se afla din nou în aer liber şi Jimmy conduse Buickul pe Jointer Avenue, către zona de locuinţe a oraşului, aflată în afara meschinului cartier comercial. Au ajuns acasă la Mark poate mai devreme decît ar fi vrut.
Maşina veche a Părintelui Callahan era parcată în faţa casei, chiar în spatele micului automobil, pe care Henry Petrie, cu mult bun gust şi judecată sănătoasă îl achiziţionase cu cîtva timp în urmă. Văzîndu-l, Mark îşi ţinu respiraţia şi privi iute în altă parte. Îi dispăruse toată culoarea din obraji.
― Nu pot să intru, murmură el. Îmi pare rău. Aştept în maşină.
― Nu ai de ce să-ţi pară rău, Mark, îi mîngîie Jimmy.
Parcă, opri motorul şi coborî. Ben şovăi cîteva secunde, puse mîna pe umărul lui Mark şi spuse:
― Te simţi bine?
― Sigur.
Însă nu părea deloc să se simtă bine. Îi tremura bărbia şi avea ochii goi. Brusc, se întoarse cu faţa la Ben şi acum ochii lui erau plini cu durere, înotînd în lacrimi.
― Acoperă-i, te rog. Dacă sînt morţi, acoperă-i.
― Sigur că o să-i acopăr, spuse Ben,
― Mai bine că e aşa, zise Mark. Tata... ar fi devenit un vampir de mare succes. Cu timpul, ar fi devenit poate la fel de bun ca Barlow. E... era bun în tot ce-şi propunea să facă. Poate chiar prea bun.
― Încearcă să nu te gîndeşti prea mult la asta, spuse Ben şi detestă sunetul neconvingător, prea formal, al cuvintelor sale chiar cînd acestea îi ieşiră de pe buze. Mark îl privi şi surise stins.
― Grămada.de lemne e în spate, spuse el. Puteţi lucra mai repede dacă folosiţi strungul tatei. E în pivinţă.
― În regulă, spuse Ben. Fii calm, Mark. Cît de calm poţi.
Însă băiatul îşi ferise deja privirea, ştergîndu-se la ochi cu mîneca.
Ben şi Jimmy urcară treptele şi intrară în casă.

35

― Callahan nu-i aici, spuse sec Jimmy.
Căutaseră prin întreaga casă.
Ben se forţă să rostească cuvintele:
― Probabil că l-a prins Barlow.
Privi crucea sfărîmată pe care o ţinea în mîini. Ieri Callahan o purtase în jurul gîtului. Singura urmă pe care o găsiseră. Era pe jos, lîngă cadavrele soţilor Petrie, care erau într-adevăr foarte morţi. Cineva le izbise capetele unul de celălalt cu atîta forţă încît literalmente le sfărîmase craniile. Ben îşi aduse aminte de forţa neobişnuită de care dăduse dovadă doamna Glick şi simţi că i se face rău.
― Haide, îi spuse lui Jimmy. Trebuie să-i acoperim. Am promis.

36

Luară cuvertura de pe canapeaua din camera de zi şi îi acoperiră cu ea. Ben încercă să nu se uite la ei şi nici să nu sej gîndească la ce făceau, însă îi era imposibil. Cînd terminară, o mînă - degetele lungi şi fine, unghiile date cu ojă mărturiseau că îi aparţine lui June Petrie - ieşi în afară de sub cuvertura brodată cu modele vesele şi el o împinse la loc cu vîrful piciorului, strîmbîndu-se din cauza efortului pe care îl făcea ca să-şi ţină stomacul sub control. Era evident ce anume ascundea cuvertura şi gîndul îi zbură la fotografiile recente din Vietnam -morţi de pe cîmpul de luptă şi soldaţi care cară poveri îngrozitoare în saci negri din cauciuc, ridicol de asemănători cu sacii de golf.
Coborîră la subsol apoi, fiecare cu cîte un braţ de lemne de foc din frasin galben.
Subsolul fusese regatul lui Henry Petrie şi îi reflecta perfect personalitatea: trei lămpi de mare putere fuseseră instalate în linie dreaptă deasupra zonei de lucru, fiecare acoperită cu cîte un abajur metalic mare care permitea luminii să cadă cu strălucire maximă pe raboteză, pe fierăstrău, pe fierăstrăul mecanic, pe strung, pe aparatul electric de sablat. Ben observă că Petrie construia o casă pentru păsări, pe care avusese probabil intenţia să o instaleze în curtea din spate în timpul primăverii viitoare, iar proiectul după care lucrase era întins pe planşetă, prins cu grijă în fiecare colţ. Făcea o treabă competentă, deşi neinspirată, care acum nu va mai fi niciodată dusă pînă la capăt. Pardoseala era măturată, însă în aer rămăsese parfumul nostalgic şi plăcut al rumeguşului.
― N-o să meargă, spuse Jimmy.
― Ştiu, zise Ben.
― Lemne de foc, pufni Jimmy şi lăsă lemnele să-i cadă din braţe şi să se izbească de duşumea cu zgomot puternic. Surcelele se rostogoliră nebune ca beţişoarele de Marocco. Scoase un hohot de rîs ascuţit şi isteric.
― Jimmy...
Însă rîsul lui reteză încercarea de a vorbi a lui Ben ca o coardă de pian ciopîrţită.
― O să ne ducem şi o să oprim nenorocirea asta cu un braţ de surcele din curtea din spate a lui Henry Petrie. De ce să nu luăm şi nişte picioare de scaun sau nişte bîte de baseball?
― Jimmy, ce altceva putem face?
Jimmy îl privi şi, cu un efort vizibil, reuşi să se controleze.
― Putem căuta comoara, spuse. Faceţi patruzeci de paşi în păşunea de nord a lui Charles Griffen şi căutaţi sub pietroiul uriaş de acolo. Ha! Isuse! Putem pleca din oraş. Asta putem face.
― Vrei să abandonezi? Asta vrei?
― Nu. Însă nu e vorba doar de ziua de azi, Ben. O să dureze săptămîni pînă reuşim să-i prindem pe toţi, dacă vom reuşi vreodată. Poţi să suporţi asta? Poţi să suporţi să faci... să faci ce i-ai făcut lui Susan de o mie de ori? Să-i scoţi din dulapuri şi din vizuinile lor împuţite în timp ce zbiară şi se zbat, ca să le înfigi un ţăruş în cavitatea toracică şi să le sfărîmi inima? Poţi să faci numai asta pînă în luna noiembrie fără să înnebuneşti?
― Nu ştiu.
― Şi cum rămîne cu băiatul? Crezi că el o să reziste? O să fie tocmai gata pentru cămaşa de forţă. Şi Matt o să moară. Îţi garantez asta. Şi ce vom face cînd poliţia federală o să înceapă să-şi vîre nasul în treburile noastre, dorind să afle ce dracu' s-a întîmplat cu 'salem's Lot? Ce-o să le spunem? „Scuzaţi-mă puţin, cît vîr ţăruşul în lipitoarea asta?" La aspectul ăsta te-ai gîndit Ben?
― Cum naiba să ştiu? Cine a avut timp să stea şi să se gîndească la consecinţe?
Îşi dădură seama în acelaşi timp că stăteau nas în nas ţipînd unul la celălalt.
― Hei, spuse Jimmy. Hei. Ben lăsă ochii în jos:
― Îmi pare rău.
― Nu, e vina mea. Sîntem foarte tensionaţi... ne aflăm la ceea ce Barlow ar numi un final de partidă;
Îşi trecu mîna prin părul de culoarea morcovului şi privi fără ţintă în jur. Dintr-o dată ochii i se fixară cu interes pe ceva aflat lîngă proiectul lui Petrie. Era un creion negru din cărbune.
― Poate că aşa e cel mai bine, spuse.
― Ce?
― Tu rămîi aici, Ben. Începi să ascuţi ţăruşii. Dacă tot e să facem treaba asta, măcar să lucrăm în mod ştiinţific. Tu eşti secţia de producţie. Mark şi cu mine ne constituim în departamentul de cercetare. Vom cutreiera oraşul în căutarea lor. Şi îi vom găsi, aşa cum l-am găsit pe Mike. Voi face cîte un semn pe uşa respectivă cu cărbunele ăsta. Şi apoi mîine, ţăruşii.
― Nu vor vedea semnele şi vor pleca de acolo?
― Nu cred. Nu mi s-a părut că doamna Glick ar fi dat dovadă de capacitatea de a face astfel de conexiuni. Cred că se deplasează mai degrabă bazîndu-se pe instinct, decît pe raţiune. După o vreme s-ar putea să se mai deştepte puţin, să înceapă să se ascundă mai bine, însă în prima fază cred că va fi ca şi cum am pescui peşti din acvariu.
― De ce să nu merg şi eu?
― Pentru că eu cunosc oraşul şi oraşul mă cunoaşte - aşa cum l-a cunoscut şi pe tatăl meu. Cei care mai trăiesc în Lot stau astăzi ascunşi în casele lor. Dacă tu ai bate la usă, nu ti-ar deschide. Dacă bat eu, majoritatea m-ar lăsa să intru. Şi cunosc şi nişte ascunzători pe aici. Ştiu unde cîmpia se înfundă în mlaştini şi încotro duc drumurile nămoloase. Tu nu ştii. Poţi să faci strungul ăla să funcţioneze?
― Da, răspunse Ben.
Bineînţeles, Jimmy avea dreptate. Şi totuşi, alinarea pe care a simţit-o la gîndul că nu trebuie să iasă şi să-i înfrunte îl făcu" să aibă un sentiment de vinovăţie.
― Bine. Începe lucrul. A trecut deja de amiază.
Ben se întoarse la strung, apoi se opri.
― Dacă vrei să aştepţi jumătate de oră, poţi să-ţi dau, sa zicem, vreo jumătate de duzină de ţăruşi să-i ai cu tine.
Jimmy tăcu o clipă, apoi îşi coborî privirea:
― Hm, cred că mîine... mîine va fi...
― Bine, spuse Ben. Du-te. Ascultă, ce-ar fi să vă întoarceţi pe la trei? Cam la vremea aia nu mai e nimeni la şcoală şi putem s-o controlăm împreună.
― Bine.
Jimmy părăsi atelierul lui Petrie şi se îndreptă spre scară. Ceva - o jumătate de gînd, sau poate adierea inspiraţiei - îl făcu să se întoarcă. Îl văzu pe Ben în partea cealaltă a subsolului, lucrînd sub lumina puternică a celor trei lămpi, agăţate ordonat, în rînd.
Ceva... şi dispăru.
Se întoarse.
Ben opri strungul şi se uită la el întrebător:
― Altceva?
― Mda, spuse Jimmy. Chiar pe vîrful limbii. Dar s-a împotmolit acolo.
Ben ridică din sprîncene.
― Cînd m-am uitat înapoi de la scară şi te-am văzut, parcă mi-am dat seama de ceva. Acum nu mai ştiu.
― Important?
― Nu ştiu.
Îşi tîrşîi fără rost picioarele, dorind să-şi amintească despre ce anume fusese vorba. Ceva în legătură cu imaginea lui Ben sub lumina lămpilor, aplecat deasupra strungului. Nu avea nici un sens. Concentrarea făcea ca gîndul să pară şi mai îndepărtat.
Urcă scara, însă se mai opri o dată ca să privească înapoi. Imaginea i se părea teribil de cunoscută, însă nu ştia ce trebuie să înţeleagă. Traversă bucătăria şi se duse la maşină. Ploaia se transformase în burniţă.

37

Maşina lui Roy McDougall se găsea în parcarea zonei de rulote de pe Bend Road şi, văzînd-o acolo, într-o zi de lucru, Jimmy se gîndi la ce era mai rău.
Coborîră împreună, el şi Mark, Jimmy ducîndu-şi în mînă geanta neagră de medic. Urcară cele cîteva trepte din faţă şi Jimmy încercă soneria. Nu funcţiona, aşa că bătu în uşă. Loviturile sale nu treziră pe nimeni dinăuntru şi nici din rulota învecinată, aflată la vreo douăzeci de metri distanţă de cea a familiei McDougall, în faţa căreia se afla, de asemenea, o maşină parcată.
Jimmy încercă uşa dublă. Era încuiată.
― E un ciocan pe locul din spate al maşinii, spuse.
Mark i-l aduse şi Jimmy sparse geamul uşii exterioare, chiar sub clanţă. Îşi băgă mîna prin spărtură şi desfăcu siguranţa. Uşa interioară era descuiată. Intrară.
Recunoscură instantaneu mirosul şi Jimmy simţi cum nările i se contractă, de parcă ar fi vrut să îl ţină departe. Duhoarea nu era la fel de apăsătoare cum fusese în pivniţa Casei lui Marsten, însă, în esenţă, era tot atît de ofensivă - duhoarea descompunerii şi a morţii. O duhoare umedă, putridă. Jimmy îşi aminti cum, pe vremea copilăriei, se dusese cu prietenii în timpul vacanţei de primăvară, cu bicicletele, să adune sticlele retornabile de bere şi de răcoritoare pe care topirea zăpezilor le descoperise. Într-una din ele (o sticlă de suc de portocale) văzu un şoarece de cîmp mic, descompus, care fusese atras înăuntru de dulceaţa pereţilor de sticlă şi nu mai fusese în stare să iasă. Mirosul îi răbufni în faţă şi el se îndepărtă şi vomită. Acest miros era tulburător de asemănător cu acela de demult - un amestec de dulceag greţos şi acru descompus, care fermenta sălbatic. Simţi cum fierea i se ridică în gît.
― Sînt aici, spuse Mark. Undeva pe aici.
Cercetară metodic locuinţa - bucătăria, sufrageria minusculă, camera de zi, cele două dormitoare. Deschiseră dulapurile în timp ce treceau dintr-o încăpere în alta. Lui Jimmy i se păru că au găsit ceva în dulapul din dormitorul mare, însă nu era decît un maldăr de rufe murdare.
― Nu au pivniţă? întrebă Mark.
― Nu, însă poate că există un loc unde să se fi putut strecura. Ocoliră rulota şi descoperiră o uşiţă care se deschidea înăuntru, fixată în fundaţia din beton ieftin a rulotei. Era închisă cu un lacăt vechi. Jimmy îl sfărîmă cu cinci lovituri de ciocan şi cînd deschise pe jumătase trapa, duhoarea îi izbi ca un val uriaş.
― Aici sînt, spuse Mark.
Iscodind cu privirea, Jimmy reuşi să desluşească trei perechi de picioare, aliniate precum cadavrele pe cîmpul de luptă. O pereche era încălţată cu ghete de lucru, alta purta papuci croşetaţi şi a treia pereche de picioare - picioruşe, de fapt - erau goale.
Un gînd nebunesc îi trecu prin minte lui Jimmy: scenă de familie. Revistă Reader's Digest, unde eşti cînd avem nevoie de tine? Irealitatea îl cuprinse cu aripile ei. Copilaşul, gîndi el. Cum să-i facem aşa ceva unui copilaş?
Făcu un semn cu cărbunele pe trapă şi ridică de pe jos lacătul sfărîmat.
― Hai să mergem alături, spuse.
― Aşteaptă, zise Mark. Hai să scoatem unul afară.
― Să scoatem...? De ce?
― Poate că lumina zilei îi omoară, spuse Mark. Poate că nu va mai fi1 nevoie să folosim ţăruşii.
Jimmy întrezări speranţa:
― Da, bine. Pe care?
― Nu copilul, răspunse imediat Mark. Bărbatul. Apucă-l de un picior.
― În regulă, spuse Jimmy. Parcă avea gura umplută cu bumbac şi cînd încercă să înghită, simţi un pocnet în gît.
Mark se strecură greu înăuntru, tîrîndu-se pe burtă; sub greutatea lui trosneau frunzele uscate pe care vîntul de toamnă le răspîndise acolo. Apucă una din cizmele lui Roy McDougall şi trase. Jimmy se înghesui alături de el, zgîriindu-şi ţeasta de pragul prea scund, împotrivindu-se senzaţiei de claustrofobie care îl cuprinsese. Apucă cealaltă cizmă şi îl traseră împreună afară, în burniţa care dădea semne că ar fi vrut să înceteze şi la lumina albă a zilei.
Ce a urmat a fost aproape insuportabil. De îndată ce lumina l-a cuprins pe de-a întregul, Roy McDougall a început să se zvîreolească ca un om deranjat din somn. Din pori începură să îi iasă aburi şi lichid iar pielea i se crîmpoţi şi se îngălbeni puţin. Pupilele i se mişcară în spatele pleoapelor subţiri. Picioarele-i loviră încet, ca în vis, frunzele umede. Buza superioară descoperi incisivi asemănători cu cei ai unui cîine uriaş -ciobănesc german sau collie. Braţele i se mişcară încet, cu pumni care se strîngeau şi se desfăceau; şi cînd una din mîini atinse în treacăt cămaşa lui Mark, acesta făcu un salt înapoi articulînd un strigăt dezgustat.
Roy se întoarse pe burtă şi începu să se tîrască încet înapoi în canalul îngust. Braţele şi genunchii săi lăsau amprente în huma înmuiată de ploaie. Jimmy observă că un fel de sughiţ apărase imediat ce lumina îi lovise trupul; şi încetă de îndată ce McDougall se adăposti în întregime la umbră din nou. La fel se întîmplă şi cu umezeala emanată.
Cînd ajunse la locul său de odihnă, McDougall se întoarse pe spate şi rămase nemişcat.
― Închide trapa, spuse Mark cu vocea sugrumată. Te rog, închide-o.
Jimmy închise trapa şi puse la loc, cît de bine putu, lacătul sfarîmat. În minte îi rămase, însă, imaginea corpului lui McDougall zbătîndu-se în frunzele ude, mucegăite, ca un şarpe ameţit. Şi nu credea că va veni o vreme cînd această amintire să nu îl obsedeze - chiar dacă ar fi fost să trăiască şi o sută de ani.

38

Rămaseră tremurînd în ploaie, uitîndu-se unul la celălalt.
― Încercăm alături? întrebă Mark.
― Da. E logic ca soţii McDougall să-i fi atacat pe ei mai întîi.
Traversară distanţa dintre rulote şi, de această dată, duhoarea de putregai îşi dădu în vileag prezenţa în faţa nărilor lor chiar din curtea mică din faţă. Numele înscris sub sonerie era Evans. Jimmy dădu din cap. David Evans şi familia lui. Era mecanic la secţia auto a companiei Sears din Gates Falls. Îl tratase în urmă cu vreo doi ani de chist sau cam aşa ceva.
Acum soneria funcţiona, însă nu le răspunse nimeni. Au găsit-o pe doamna Evans în pat. Cei doi copii erau în două paturi suprapuse în acelaşi dormitor, îmbrăcaţi în pijamale identice cu figurine din poveştile cu ursuleţul Pooh. A durat ceva mai mult pînă l-au găsit pe Dave Evans. Se ascunsese în cămara încă neterminată de deasupra garajului.
Jimmy făcu un semn pe uşa casei şi pe uşa garajului.
― Merge bine, spuse. Doi din două încercări.
Mark zise ruşinat:
― Poţi să mă aştepţi cîteva minute? Aş vrea să mă spăl pe mîini.
― Sigur, spuse Jimmy. Şi eu aş vrea. Nu cred că familia Evans se va supăra că-i folosim baia.
Intrară din nou în casă şi Jimmy se aşeză pe unul din scaunele din camera de zi şi închise ochii. Curînd, îl auzi pe Mark cum lasă să curgă apa ia baie.
Pe ecranul întunecat al pleoapelor sale văzu camera de lă morgă, văzu cum cearşaful care acoperea trupul doamnei Glick începe să tremure, văzu cum mîna ei cade de pe masă şi îşi începe dansul delicat în aer...
Deschise ochii.
Rulota aceasta era mult mai bine îngrijită decît cea a familiei McDougall, mai curată, mai ordonată. Nu o cunoscuse pe doamna Evans, însă părea a fi fost o gospodină care se mîndrea cu casa ei. Într-o cămară mică se afla un maldăr de jucării ale copiilor morţi, cămară care probabil că se numise spălătorie în broşura originală a negustorului de case pe roţi. Bieţi copii, spera că apucaseră să se bucure de jucăriile lor cîtă vreme fuseseră zile senine şi luminoase. Erau acolo o tricicletă, cîteva camioane din plastic şi o staţie de benzină de jucărie, o omidă pe roţi (probabil că se bătuseră straşnic din cauza ei), o masă de biliard de jucărie.
Se uită în altă parte şi apoi, uluit, îşi întoarse privirea înapoi.
Cretă albastră.
Trei lămpi cu abajururi în rînd.
Bărbaţi care ocolesc masa verde sub lumina puternică a lămpilor, scuturîndu-şi degetele de particulele de cretă albastră...
― Mark! strigă, îndreptîndu-se brusc în scaun. Mark!.
Şi Mark veni în fugă, fără cămaşă, ca să afle ce s-a întîmplat.

39

Pe la ora două şi jumătate venise să îl viziteze un vechi student de al său (promoţia '64, 10 la literatură, 8 la compunere). A comentat ceva despre maldărul de literatură a misterelor şi l-a întrebat pe Mart dacă nu cumva studia pentru a-şi da doctoratul în ştiinţele oculte. Matt nu-şi putea aduce aminte dacă îl chema Herbert sau Harold.
Matt, care tocmai citea o carte intitulată Dispariţii stranii cînd a apărut acest Herbert-sau-Harold, fu bucuros de întrerupere. Chiar şi acum aştepta cu sufletul la gură să sune telefonul, deşi ştia că ceilalţi, nu pot pătrunde în şcoala de pe strada Brock decît după ora trei. Era disperat că nu are încă veşti despre Părintele Callahan. Şi ziua părea a se grăbi spre noapte cu viteză alarmantă - întotdeauna i se spusese că timpul trece îngrozitor de greu în spital. Îşi simţea mintea înceată şi înceţoşată. Se simţea, în sfirşit, bătrîn.
Începu să-i povestească lui Herbert-sau-Harold despre oraşul Momson din Vermont, a cărui istorie tocmai o citise. I se păruse extrem de interesantă deoarece credea că povestea aceasta, dacă era adevărată, putea fi considerată un precursor al destinului oraşului Lot.
― Toată lumea a dispărut, îi spuse lui Herbert-sau-Harold, care îl asculta cu un plictis politicos, însă nu foarte bine mascat. Era doar un orăşel din partea nordică a statului Vermont, accesibil doar pe Autostrada 2 şi pe Drumul Naţional 19. Recensămîntul din 19,20 a declarat o populaţie de 312 locuitori. În august 1923, o femeie din New Iork a început să-şi facă griji pentru că sora ei nu îi mai scrisese de două luni. A făcut o scurtă călătorie acolo cu soţul ei şi ei au fost primii care au informat presa, deşi mă îndoiesc că cei din zonele limitrofe nu au ştiut despre cele ce se petreceau în oraş. Dispăruseră şi sora şi soţul şi toată lumea din Momson. Casele şi hambarele erau întregi, şi într-una din case masa era pregătită pentru cină. Cazul a făcut destulă vîlvă la vremea respectivă. Nu cred că mi-ar conveni să îmi petrec noaptea acolo. Autorul cărţii pretinde că oamenii din oraşele învecinate spun nişte poveşti ciudate... vrăjitori şi spiriduşi şi chestii de astea. Încă şi în ziua de azi, cîteva din hambarele de la periferie au pictate pe porţi semne magice şi cruci uriaşe. Uite, asta e o fotografie a magazinului universal şi a staţiei de benzină şi a magazinului de cereale — în perimetrul lor se afla centrul oraşului Momson. Ce crezi că s-a putut întîmpla acolo?
Herbert-sau-Harold privi politicos fotografia. Un simplu orăşel cu cîteva magazine şi cîteva case. Unele dintre ele erau chiar în pragul prăbuşirii, probabil apăsate de cantitatea mare de zăpadă din timpul iernii. Putea fi oricare orăşel din ţară. Daca treceai cu maşina prin vreunul, după ora opt seara cînd trăgeau obloanele magazinelor, nici nu-ţi puteai da seama dacă este pe acolo cineva în viaţă. Cu siguranţă că bătrînul s-a sclerozat. Herbert-sau-Harold se duse cu gîndul la o mătuşă de a lui care, în ultimii doi ani ai vieţii, devenise convinsă că propria-i fiică îi ucisese papagalul şi acum i-l dădea de mâncare în formă de friptură, la cuptor. Bătrînii căpătau idei din astea, ciudate şi fixe.
― Foarte interesant, spuse, ridicîndu-şi ochii. Însă nu cred... domnule Burke? Domnule Burke, vă simţiţi rău? Sînteţi... soră! Hei, soră!
Ochii lui Matt căpătaseră o privire sticloasă şi fixă. Cu o mînă apucase cearşaful de pe pat. Cu cealaltă îşi apăsa pieptul. Chipul i se albise şi pulsul i se vedea zbuciumîndu-se în mijlocul frunţii.
Prea curînd, gîndi. Nu, prea curînd...
Durerea, izbindu-l în valuri uriaşe, purtîndu-l cu ea în străfundurile întunericului. Vag, se gîndi: Ai grijă de ultima treaptă, e o cursă.
Şi apoi, prăbuşirea.
Herbert-sau-Harold ieşi în goană din cameră, răsturnîndu-şi scaunul şi împrăştiind cărţile pe jos. Sora venea deja, aproape alergînd, la rînduî ei.
― E domnul Burke, îi spuse Herbert-sau-Harold, care încă mai ţinea în mînă cartea, cu degetul arătător introdus între paginile cu fotografiile oraşului Momson, Vermont.
Sora dădu scurt din cap şi intră în cameră. Matt zăcea în pat, cu capul pe jumătate în afara acestuia, cu ochii închişi.
― E...? întrebă eu timiditate Herbert-sau-Harold. Întrebarea era completă.
― Da, aşa cred, răspunse sora, în timp ce apăsa butonul care chema echipa de reanimare. Va trebui să plecaţi acum.
Era din nou calmă, acum că totul reintrase în normal şi avu timp să regrete că îşi lăsase prînzul mîncat doar pe jumătate.

40

― Însă nu există nici o sală de biliard în Lot, spuse Mark. Cea mai apropiată e în Gates Falls. Să se fi dus pînă acolo?
― Nu, zise Jimmy. Sînt sigur că nu a făcut asta. Însă există oameni care au acasă mese de biliard.
― Da, ştiu.
― Şi mai este încă altceva, se încruntă Jimmy. Aproape că îmi vine în minte.
Se lăsă pe spate, închise ochii şi şi-i acoperi cu mîinile. Mai era ceva, şi în minte asocia acest ceva cu plasticul. De ce cu plasticul? Existau jucării din plastic şi ustensile din plastic pentru picnicuri şi folii groase din plastic cu care-ţi acoperi barca pe timpul iernii...
Şi, fără veste, în minte i se formă imaginea unei mese de biliard acoperită cu o folie groasă din plastic, imagine completată cu o voce care spunea: Chiar că ar trebui să o vînd înainte să-i putrezească pîsla - Ed Craig zice că s-ar putea să putrezească - însă a fost a lui Ralph...
Deschise ochii:
― Ştiu unde este, spuse. Ştiu unde e Barlow. E în subsolul pensiunii Evei Miller.
Şi aşa era; ştia ca este adevărat. Mintea lui ştia cu certitudine asta.
Ochii lui Mark străluciră.
― Hai să-l prindem.
― Aşteaptă.
Se duse la telefon, găsi în carte numărul Evei Miller şi îl formă iute. Sună fără ca cineva să răspundă. Zece triluri, unsprezece, o duzină. Puse receptorul la loc în furcă Era înspăimîntat. Eva avea cel puţin zece chiriaşi, iar mulţi dintre ei erau oameni în vîrstă, pensionari. Întotdeauna era cineva acasă, întotdeauna pînă acum.
Se uită la ceas. Era trei şi un sfert şi timpul se grăbea, se grăbea.
― Să mergem, spuse.
― Şi Ben?
Jimmy răspunse posomorit:
― Nu putem să-l sunăm. Linia telefonică e tăiată la tine acasă. Dacă mergem acum direct la pensiunea Evei şi se dovedeşte că nu am dreptate, ne mai rămîne suficientă lumină. Dacă am dreptate, ne întoarcem şi îl luăm pe Ben şi oprim odată pentru totdeauna ceasul ăsta blestemat.
― Lasă-mă doar să-mi pun cămaşa, spuse Mark şi fugi pe coridor înspre baie.

41

Citroenul lui Ben se afla în micuţa parcare a pensiunii, tencuit acum cu frunzele ude ale ulmilor care înconjurau peticul de teren acoperit cu pietriş. Vîntul se înteţise, însă ploaia încetase. Firma pe care scria „Pensiunea Evei" se legăna şi scheuna în după-amiaza cenuşie. Casa părea învăluită într-o linişte sinistră, ca şi cum ar fi aşteptat ceva şi Jimmy făcu o conexiune mentală care îl îngrozi. Semăna perfect cu casa lui Marsten. Se întrebă dacă exista cineva care să se fi sinucis aici. Eva ar fi trebuit să ştie, însă nu credea că Eva ar mai fi avut chef de vorbă... nici acum, nici niciodată.
― Ar fi o ascunzătoare perfectă, spuse cu voce tare. Să îţi iei o cameră în pensiunea din oraş şi apoi să te înconjori cu proprii tăi copii.
― Eşti sigur că nu ar trebui să-l chemăm pe Ben?
― Mai tîrziu. Haide.
Coborîră din maşină şi se îndreptară spre terasă. Vîntul îi trăgea de haine, le zburlea părul. Erau trase toate obloanele şi casa părea ameninţătoare.
― Simţi? întrebă Jimmy.
― Da. E mai puternic ca oricînd.
― Te simţi în stare? 
― Da, spuse hotărît Mark. Dar tu?
― Sper, pentru Dumnezeu, că sînt şi eu în stare, răspunse Jimmy.
Urcară treptele terasei şi Jimmy încercă uşa. Nu era încuiată. Cînd pătrunseră în bucătăria uriaşă a Evei Miller, pe care chiriaşii erau obligaţi să o ţină curată, duhoarea îi izbi necruţătoare pe amîndoi, ca răsuflarea unei gropi deschise cu gunoi - şi totuşi uscată, ca trecută prin negura vremurilor.
Jimmy îşi aminti discuţia avută cu Eva - trecuseră aproape patru ani de atunci, imediat după ce începuse să practice medicina. Eva venise la el să-şi facă un control. Ani de zile fusese pacienta tatălui său şi cînd Jimmy îi luase locul, păstrînd acelaşi cabinet din Cumberland, ea venise la consultaţie fără urmă de stînjeneală. Au vorbit despre Ralph, mort atunci de mai bine de doisprezece ani, şi ea îi spusese că stafia lui Ralph se afla în casă cu ea - din cînd în cînd dădea peste cîte un obiect nou de al lui şi uitat pe moment, fie în pod, fie în cîte vreun sertar. Şi, desigur, mai era şi masa de biliard din pivniţă. A spus că ar trebui să scape de ea; ocupa un loc pe care l-ar fi putut folosi la altceva. Însă a fost a lui Ralph, şi nu se putea hotărî să dea un anunţ în ziarul local sau la programul de radio „Yankee Trader".
Acum traversau bucătăria, îndreptîndu-se către uşa de la pivniţă şi Jimmy o deschise. Mirosul greu era şi mai puternic, copleşitor. Bîjbîi pe perete după întrerupător, însă lumina nu se aprinse. Desigur că a avut grijă să întrerupă curentul.
― Caută pe aici, îi spuse lui Mark. Trebuie să fie pe undeva o lanternă sau nişte luminări.
Mark începu să cotrobăie prin bucătărie, deschizînd sertare şi căutînd prin ele. Observă că rastelul cu cuţite de bucătărie de deasupra chiuvetei era gol, însă atunci nu dădu acestui fapt nici o importanţă. Inima îi bătea într-un ritm dureros de încet, ca o tobă înfăşurată în cîrpe. Îşi dădu seama că acum se afla la capătul cel zdrenţuit şi depărtat al rezistenţei sale, la limita ei exterioară. Mintea-i parcă nu mai putea să gîndească, ci doar reacţiona la stimuli. În permanenţă i se părea că vede cu coada ochiului mişcări şi umbre şi-şi întorcea repede capul să se uite şi nu vedea nimic. Un veteran de război ar fi fost în stare să recunoască simptomele care anunţau declanşarea nevrozei de luptă.
Se duse pe coridor şi căută prin scrinul de acolo. În al treilea sertar descoperi o lanternă mare cu patru baterii. O luă cu el în bucătărie:
― Uite-o, Ji...
Se auzi un huruit, urmat de o bufnitură greoaie.
Uşa de la pivniţă era deschisă.
Şi începură urletele.

42

Cînd Mark se înapoie în bucătăria din pensiunea Evei, era ora cinci fără douăzeci. Avea ochii duşi în fundul capului şi tricoul era mînjit cu sînge. Chipul îi era împietrit.
Brusc începu să ţipe.
Sunetul se năpusti vijelios din abdomen, în sus, prin tunelul întunecat al gîtului şi ieşi afară prin maxilarele căscate. Ţipă pînă cînd simţi cum o parte din demenţă începe să-i părăsească creierul. Ţipă pînă cînd gîtul i se contractă şi o durere îngrozitoare i se înfipse în corzile vocale, ca o aşcnie de os. Şi chiar şi atunci cînd îşi exteriorizase, pe cît putuse, toată spaima, toată groaza, toată furia, toată dezamăgirea, tensiunea aceea înfiorătoare rămase, năvălind în valuri pe treptele pivniţei -cunoaşterea faptului că Barlow se afla pe undeva pe acolo - şi acum se făcuse aproape întuneric.
Ieşi pe terasă şi trase spasmodic aerul rece şi vîntos în piept. Ben. Trebuia să-l găsească pe Ben. Însă un soi de letargie ciudată parcă îi împachetase picioarele în plumb. Ce rost avea? Barlow va cîştiga pînă la urmă. Au fost nebuni să creadă că i se pot împotrivi. Şi acum şi Jimmy a plătit preţul acestei nebunii, ca Susan şi ca Părintele.
Simţi că se transformă într-o statuie de piatră şi metal. Nu. Nu. Nu.
Coborî treptele cu picioare tremurînde şi se urcă în Buickul lui Jimmy. Cheile erau în contact.
Găseşte-l pe Ben. Mai încearcă o dată.
Avea picioarele prea scurte şi nu ajungea la pedale. Îşi aranja scaunul şi răsuci cheia. Motorul prinse viaţă. Fixă maneta de viteză şi apăsă pedala de acceleraţie. Maşina făcu un salt înainte. Tnnti cu putere piciorul pe pedala de frînă şi fu azvîrlit în volan. Sună şi claxona.
Nu pot să conduc!
Şi în urechi parcă începu a-i răsuna vocea logică şi pedantă a tatăfui său, care îi spunea: Trebuie să ai multă grijă'cînd înveţi să conduci o maşină, Mark. Maşina este singurul mijloc de transport care încă nu a fost reglementat prin legi federale. Ca rezultat, toţi cei care fac asta sînt amatori. Mulţi din aceşti amatori au tendinţe sinucigaşe. Prin urmare, trebuie să dai dovadă de extremă prudenţă. Trebuie să foloseşti pedala de acceleraţie de parcă între ea şi talpa ta s-ar afla un ou crud. Cînd conduci o maşină cu transmisie automată, aşa ca a noastră, nu trebuie să-ti foloseşti deloc piciorul stîng. Numai cel drept; prima pedală e frîna, a doua acceleraţia.
Luă piciorul de pe frînă şi maşina se tîrî, ieşind din parcare. Se tampona la bordură şi o opri cu o smucitură. Parbrizul se aburise, îl frecă cu mîneca şi nu reuşi decît să-l mînjească mai tare.
― Să-l fut, mormăi el.
Porni din nou, cu maşina care se cutremura şi zvîcnea din toate încheieturile şi reuşi să facă o întoarcere în formă de U, tremurătoare, ca de şofer beat, trecînd în acest timp peste bordură şi porni pe drumul spre casa lui. Trebuia să-şi lungească gîtul ca să poată vedea ceva peste volan. Bîjbîi cu mîna stîngă şi dădu drumul la radio. Îl lăsă să,cînte tare. Plîngea.

43

Ben mergea de-a lungul străzii înspre oraş cînd Buickul de culoarea bronzului al lui Jimmy îi apăru în faţă, deplasîndu-se în smucituri şi spasme, dintr-o parte în cealaltă a drumului, ca un om beat. Îi făcu un semn şi maşina trase pe dreapta, îşi izbi roata stingă din faţă de bordură şi se opri.
Pierduse noţiunea timpului cînd făcea ţăruşii şi, atunci cînd s-a uitat la ceas, a descoperit cu uimire că se făcuse deja patru şi zece. A oprit atunci strungul, a luat doi ţăruşi pe care şi i-a vînt în curea şi a urcat în casă, la telefon. A pus mîna pe receptor şi şi-a adus instantaneu aminte că nu funcţiona.
Îngrijorat de-a binelea acum, alergă afară şi controla ambele maşini, a lui Callahan şi a lui Petrie. Nici una nu avea cheile în contact. Putea să se întoarcă să caute în buzunarele lui Henry Petrie, însă chiar gîndul la aşa ceva era prea mult pentru el. Â pornit atunci cu pas grăbit către oraş, cercetînd cu privirea împrejurimile după Buickul lui Jimmy. Se gîndea să se ducă direct la şcoala de pe strada Brock, cînd maşina lui Jimmy se ivi înaintea lui.
Se repezi la portiera din dreptul şoferului şi văzu că în spatele volanului se afla Mark Petrie... şi era singur. Acesta se uita ca paralizat la Ben. Buzele i se mişcară, însă nu se auzi nici un sunet.
― Ce s-a întîmplat? Unde-i Jimmy?
― Jimmy e mort, spuse Mark cu limba amorţită parcă. Barlow ne-a luat-o iarăşi înainte. E pe undeva în subsolul pensiunii doamnei Miller. Şi Jimmy e acolo. Am coborît să-l ajut şi n-am mai putut să ies. Pînă la urmă am găsit o scîndură şi m-am căţărat pe ea, dar la început m-am gîndit că o să rămîn blocat acolo jos... pînă la a-a-apus...
― Ce s-a întîmplat? Ce tot spui?
― Jimmy a înţeles de unde e chestia aia cu creta albastră, pricepi? Cînd eram la casele din Bend. Cretă albastră. Mese de biliard. În pivniţa doamnei Miller e o masă de biliard, a fost a soţului ei. Jimmy a sunat acolo da' n-a răspuns nimeni, aşa că ne-am dus să vedem ce e.
Ochii ridicaţi către Ben erau uscaţi.
― Mi-a spus să caut o lanternă pentru că întrerupătorul din pivniţă era stricat, ca la Casa lui Marsten. Aşa că am început să caut. Am... am observat că nu mai era nici un cuţit în suportul de deasupra chiuvetei, da' n-am dat importanţă. Aşa că într-un fel eu l-am omorît. Eu am facut-o. E vina mea, numai vina mea, numai...
Ben îl scutură; două palme energice:
― Încetează, Mark. Încetează!
Mark îşi puse mîinile la gură, de parcă ar fi vrut să prindă bîlbîiala isterică înainte ca aceasta să se reverse în afară. Cu ochi uriaşi se uită fix la Ben pe deasupra mîinilor.
În cele din urmă continuă:
― Am găsit o lanternă în scrinul de pe hol, înţelegi. Şi atunci a căzut Jimmy şi a început să ţipe. El... şi eu aş fi căzut, însă el m-a avertizat. Ultimele lui vorbe au fost: Atenţie, Mark.
― Ce era? vru să ştie Ben.
― Barlow şi ceilalţi au scos treptele; vocea lui Mark era fără viaţă, apatică. Au tăiat treptele cu fierăstrăul, începînd după a doua din vîrf. Au lăsat ceva mai mult din balustradă, ca să arate... ca să arate...
Scutură din cap:
― Pe întuneric, lui Jimmy i s-a părut că sunt la locul lor. Înţelegi?
― Da, spuse Ben. Înţelegea. I se făcuse rău.
― Şi cuţitele?
― Fixate pe pardoseala de jos, şopti Mark. Ei au trecut lamele prin bucăţile alea de placaj subţire şi apoi au scos mînerele ca să poată să le pună pe duşumea, cu vîrfurile... cu vîrfurile...
― Oh, spuse disperat Ben. Oh, Cristoase.
Întinse mîinile şi îl cuprinse pe Mark de umeri.
― Mark, eşti sigur că e mort?
― Da, Era... era., le avea împlîntate în aproape zece locuri. Sîngele...
Ben se uită la ceas. Era cinci fără zece. Din nou avu sentimentul că este încolţit, că timpul se scurge prea repede.
― Ce facem acum? întrebă indiferent Mark.
― Mergem în oraş. Vorbim cu Matt la telefon şi după aia stăm de vorbă şi cu Parkins Gillespie. O să-l terminăm pe Barlow înainte de căderea nopţii. Trebuie.
Surîsul lui Mark era lugubru.
― Şi Jimmy a spus asta. A spus că o să-i oprim ceasul. Însă ne învinge mereu. Probabil că au încercat şi oameni mai destoinici decît noi să-l înfrîngă.
Ben îl privi pe băiat şi se pregăti să facă un lucru urît.
― Vorbeşti de parcă ţi-ar fi frică, spuse.
― Îmi este frică, zise Mark, fără să apuce momeala. Ţie nu ţi-e?
― Îmi este frică, răspunse Ben, dar sînt şi foarte furios. Am pierdut fata la care ţineam al naibi de mult. Cred că o iubeam. Amîndoi l-am pierdut pe Jimmy. Tu ţi-ai pierdut tatăl şi mama. Sînt întinşi în camera de zi şi acoperiţi cu cuvertura de pe canapea.
Se forţă să rostească vorbele cele mai crude:
― Vrei să mergi înapoi şi să-i vezi?
Mark tresări şi se îndepărtă de el. Chipul îi era îndurerat şi şocat
― Vreau să vii cu mine, spuse Ben pe un ton mai blînd. Simţea în stomac germenele dezgustului de sine. Parcă era un antrenor înaintea marelui meci.
― Nu-mi pasă cine a mai încercat să îl oprească înainte. Nu-mi pasă nici dacă Attila Hunul s-a jucat cu el şi a pierdut. Am de gînd să îmi încerc norocul. Vreau să vii cu mine. Am nevoie de tine.
Şi acesta era adevărul, purul adevăr.
― Bine, spuse Mark.
Îşi coborî privirea şi mîinile se găsiră una pe cealaltă şi degetele lor se împletiră'într-o pantomimă a deznădejdii.
― Ţine-te tare, zise Ben.
Mark îl privi disperat.
― Încerc, spuse.

44

Staţia de benzină a lui Sonny de la capătul lui Jointer Avenue era deschisă şi însuşi Sonny James (care îşi exploata numele cu rezonanţe de muzică country cu un afiş colorat uriaş în vitrină, lîngă o piramidă de canistre cu ulei de motor) ieşi să-i servească. Era un omuleţ ca un pitic, al cărui păr rar era în permanenţă tuns soldăţeşte, descoperindu-i pielea trandafirie a capului.
― Hei, domnu' Mears, ce mai faci? Unde ţi-e Citroenu'?
― E pe jantă, Sonny. Unde e Pete?
Pete Cook era ajutorul cu jumătate de normă al lui Sonny şi locuia în oraş. Sonny nu.
― Nu s-a arătat azi. Nu contează. N-a prea fost treabă. Parcă oraşu-i mort de-a binelea.
Ben simţi cum hohote de rîs întunecate şi isterice i se învălmăşesc în stomac. Ameninţau să-i explodeze pe gură într-un val uriaş şi rînced.
― Vrei să-mi faci plinul? reuşi să articuleze. Vreau să dau un telefon.
― Sigur. Salut, puştiule. N-ai şcoală azi?
― Sînt în excursie cu domnul Mears, spuse Mark. Mi-a curs sînge din nas.
― Pe Dumnezeu meu că aşa şi arăţi, copile. Şi frate-miu păţea chestii d-astea. Asta-i semn de tensiune mare, băiete. Trebuie să te îngrijeşti.
Se duse cu paşi mari în spatele maşinii şi deşurubă capacul de la rezervor
Ben intră în clădire şi formă numărul spitalului la telefonul public de lîngă raftul cu hărţi regionale.
― Spitalul Cumberland. Unde doriţi?
― Aş vrea să vorbesc cu domnul Burke, vă rog. Camera 402.
Vocea de la capătul celălalt şovăi într-un mod foarte puţin caracteristic şi Ben tocmai se pregătea să întrebe dacă nu cumva fusese schimbată camera, cînd vocea reveni:
― Cine este la telefon, vă rog?
― Benjamin Mears.
Brusc, posibilitatea morţii lui Matt se profila ameninţătoare în mintea lui, ca o umbră nesfîrşită. Asta să fie? Sigur că nu - ar fi fost prea mult.
― Se simte bine?
― Sînteţi rudă?
― Nu, prieten apropiat. Nu a...
― Domnul Burke a murit la ora 3,07 în această după-amiază, domnule Mears. Dacă vreţi să aşteptaţi puţin, voi verifica dacă domnul Cody s-a întors. Poate că dînsul ar putea...
Vocea continuă, însă Ben încetase să o mai audă, deşi încă mai ţinea receptorul lipit de ureche. Conştientiza dintr-o dată cît de mult se bazase pe Matt să-i ajute să treacă cu bine prin cît mai rămăsese din după-amiaza aceea de coşmar. Simţi că i se face rău. Matt murise. Infarct congestiv. Cauze naturale. Era ca şi cînd Dumnezeu însuşi îşi întoarse faţa de la ei.
N-am mai rămas acum decît Mark şi cu mine.
Susan, Jimmy, Părintele Callahan, Matt. Toţi s-au dus.
Panica îl strînse în braţe de oţel şi, fără zgomot, se luă la trîntă cu ea.
Puse receptorul la loc în furcă fără să se gîndească ce face, ghilotinînd o întrebare pe jumătate pusă.
Se înapoie afară. Era cinci şi zece. În partea de apus se destrămau norii.
― Face trei dolari în cap, îl anunţă vesel Sonny. Asta-i maşina lu’ doctor Cody, nu? I-am văzut plăcuţa cu „Doctor în Medicină" şi asta mi-aduce mereu aminte de un film pe care l-am văzut cu o bandă de escroci şi unu,' din ei fura mereu maşini cu plăcuţe pe care scria „Doctor în Medicină" pen' că...
Ben îi dădu trei bancnote de cîte un dolar.
― Trebuie s-o şterg, Sonny. Îmi pare rău. Am un necaz. Faţa lui Sonny se încreţi posomorită:
― Măi, să fie, îmi pare rău, domnu' Mears. Veşti proaste de la editorul matale?
― Cred că poţi să zici şi aşa.
Se urcă la volan, închise portiera, părăsi benzinăria, lăsîndu-l pe Sonny să privească lung în urma lor, un pitic îmbrăcat într-o manta galbenă din cauciuc.
― A murit Matt, nu-i aşa? întrebă Mark urmărindu-l atent.
— Da. Infarct. Cum ţi-ai dat seama?
― Fata. Ti-am văzut faţa.
Era 5,15.

45

Parkins Gillespie stătea pe mica terasă acoperită a Primăriei, fumînd un Pall Mall şi privind cerul la apus. Fără prea multa tragere de inimă, îşi îndreptă atenţia asupra lui Ben Mears şi Mark Petrie. Chipul îi era trist şi îmbătrînit, aidoma paharelor pentru apă din bodegile ieftine.
― Ce mai faci, şerifule? îl întrebă Ben.
― Acceptabil, recunoscu Parkins. Îşi examina o pieliţă crescută pe arcul bătătorit de piele de lîngă unghia degetului mare de la mînă.
― V-am tot văzut fîţîindu-vă cu maşina. Parcă şi pustiu' a condus singur de pe strada Railroad ultima oară. Aşa e?
― Da, spuse Mark.
― Aproape că te-ai buşit. Tipu' care mergea în partea ailaltă a trecut la un fir de păr de curvă de tine, nu?
― Şerifule, zise Ben, vrem să-ţi povestim ce se întîmplă aici. Parkins Gillespie scuipă chiştocul ţigării fără să-şi ia mîinile
de pe balustrada micuţei terase acoperite. Spuse, fără să se uite la ei:
― Nu vreau să aud.
Îl priviră cu gurile căscate.
― Nolly n-a apărut azi, spuse Parkins, pe acelaşi ton calm, de conversaţie. Şi cumva, nu cred că o să mai apară. A dat telefon azi-noapt'e tîrziu şi a zis că a văzut maşina lui Homer McCaslin pe Deep Cut Roa'd - cred că a zis pe Deep Cut. De atunci n-a mai sunat.
Încet şi trist, ca un om resemnat să se scufunde în ape adînci, căută în buzunarul de la cămaşă şi scoase alt Pall Mall. Îl răsuci gînditor între degetul mare şi arătător.
― Tîmpeniile astea or să mă omoare, spuse.
Ben încercă din nou:
― Cel care a luat Casa lui Marsten, Gillespie. Îl cheamă Barlow. Se află chiar acum în subsolul pensiunii Evei Miller.
― Asa zici? spuse Parkins fără să se arate surprins în mod deosebit. Vampir, nu? Ca în cărţile cu benzi desenate de acum vreo douăj' de ani.
Ben nu mai spuse nimic. Se simţea tot mai mult ca un om pierdut într-un coşmar uriaş şi zdrobitor, unde limbile ceasului alergau înainte, la nesfîrşit, nevăzute, însă chiar aproape de suprafaţa evenimentelor.
― Plec din oraş, îi anunţă Parkins. Bagajele sînt pe bancheta din spate a maşinii. Mi-am lăsat pe raft arma şi insigna. M-am săturat să împart dreptatea. Mă duc s-o văd pe soră-mea în Kitterly, dom'ne, asta am de gînd să fac. Mă gîndesc că-i destul de departe ca să fiu în siguranţă.
Ca de departe, Ben se auzi spunînd:
― Ticălos fără coaie. Căcat laş ce eşti. Oraşul e încă viu şi tu dai bir cu fugiţii.
― Nu-i viu, zise Parkins, aprinzîndu-şi ţigara cu un chibrit mare, de bucătărie. De asta a venit el. E mort, ca şi el. E mort de vreo douăzeci de ani, poate de mai mult. Întreaga ţară e pe moarte. Am fost cu Nolly la film în Falmouth, înainte să închidă cinematograful în aer liber, cam acu' vreo două săptămîni. Am văzut mai multe omoruri şi sînge în primul western decît am văzut în cei doi ani de război în Coreea. Puştii mîncau floricele de porumb şi-i aclamau pe ăia de pe ecran.
Făcu un gest vag înspre oraşul care acum părea aurit de ultimele raze ale soarelui la apus, aidoma unei localităţi de vis.
― Probabil că le place să fie vampiri. Da' mie nu; Nolly o să vină după mine la noapte. Îmi iau valea.
Ben îl privi neajutorat.
― Şi voi doi tre' să vă urcaţi în maşina aia şi s-o ştergeţi de-aici, spuse Parkins. Oraşul va continua şi fără noi... o vreme. După aia nu mai contează;
Da, gîndi Ben. De ce n-am face asta?
Glasul raţiunii se auzi în cuvintele lui Mark, care vorbi pentru amîndoi:
― Pentru că e rău, domnule. E cu adevărat rău. Asta e tot.
― Aşa zici? spuse Parkins. Dădu din cap şi pufăi din Pall Mall. În regulă, atunci.
Îşi ridică privirea înspre Liceul Central.
― Cam pişecioasă frecvenţă a elevilor din Lot astăzi. Autobuzele întîrzie, copiii sînt bolnavi acasă, de la cancelarie dau telefoane acasă şi nu răspunde nimeni.. Responsabilul cu prezenţa m-a sunat şi am încercat să-l calmez un pic. E un tip mărunţel şi chel care crede că le ştie pe toate. Oricum, profesorii sînt aici. Majoritatea nu locuiesc în oraş. Pot să ţină ore unul cu altul.
Cu gîndul la Matt, Ben zise:
― Nu toţi sînt din afara oraşului.
― Nu contează, spuse Parkins. Ochii i se opriră pe ţăruşii pe care Ben îi ţinea în curea. Ai de gînd să i-o tragi tipului ăla cu unul din ăştia?
― Da.
― Îti dau şi carabina mea, dacă vrei. Puşca asta a fost ideea lu’ Nolly. Lu' Nolly îi plăcea să se plimbe înarmat, da, dom'ne, tare-i mai plăcea. Şi n-avem nici măcar o bancă în oraş ca să poată spera că cineva o s-o jefuiască. Da' o să devină un vampir bun, o dată ce înţelege ce trebuie să facă.
Mark îl privea cu groază crescîndă şi Ben înţelese că trebuie să îl ia de acolo. Asta era cel mai rău.
― Haidem, îi spuse. E terminat.
― Cred că ai dreptate, zise Parkins. Ochii lui albaştri, înconjuraţi de o reţea deasă de riduri cercetau oraşul. Pe bune că-i tăcut. Am văzut-o pe Mabel Werts cum trăgea cu ochiul prin binoclu, însă eu zic că nu prea are la ce să tragă cu ochiul acum. E posibil însă să fie mai multă activitate la noapte.

46

La ora şase fără zece opriră maşina în faţa bisericii St. Andrew. Umbrele tot mai lungi porneau dinspre biserică peste stradă către presbiteriu, învăluindu-l în profeţia lor funestă. Ben răsturnă geanta lui Jimmy, aflată pe bancheta din spate, găsi în ea eîteva flacoane al căror conţinut îl vărsă pe fereastră, păstrînd însă flacoanele.
― Ce faci?
― O să le umplem cu apă sfinţită, spuse Ben. Haide.
Traversară aleea care ducea la biserică şi urcară treptele. Cînd vru să deschidă uşa din mijloc, Mark se opri şi îl făcu atent:
― Uită-te la asta.
Clanţa era înnegrită şi uşa deformată ca şi cînd prin ea ar fi trecut curent de mare tensiune.
― Îţi spune ceva chestia asta? întrebă Ben.
― Nu. Nu, dar... Mark scutură capul de parcă ar fi dorit să alunge un gînd încă neformat.
Deschise usa şi intrară. Biserica era răcoroasă şi cenuşie şi plină cu tăcerea aceea nesfîrşită şi sugestivă pe care o au în comun toate altarele credinţei, fie ea albă sau neagră.
Naosul despărţea două rînduri de strane şi în faţa lui se aflau doi îngeri din ipsos ţinînd la piept vasele cu apă sfinţită. Chipurile calme, cu trăsături de o înţelepciune duioasă, le erau uşor aplecate, ca şi cînd ar fi vrut să-şi surprindă imaginea reflectată în apa lină.
Ben puse flacoanele în buzunar.
― Spală-ţi mîinile şi faţa, spuse.
Mark îl privi tulburat:
― Dar ăsta-i sac-sacri...
― Sacrilegiu? Nu şi de data aceasta. Fă cum îţi spun.
fşi umplură palmele făcute căuş cu apa limpede şi şi-o aruncară pe faţă, aşa cum cineva, abia trezit dintr-un somn adînc se stropeşte cu apă rece pe ochi ca să:i oblige să vadă lumea reală.
Ben scoase primul flacon şi tocmai îl umplea, cînd auziră o voce stridentă:
― Alo! I-auziţi! Ce faceţi acolo?
Ben se întoarse. Era Rhoda Curless, menajera Părintelui Callahan, care stătuse pînă atunci în prima strană, răsucind cu disperare un şirag cu mătănii în mîini. Purta o rochie neagră şi căptuşeala îi atîrna de sub tiv. Părul îi era în neorînduială; îşi trecuse degetele neliniştite prin el de nenumărate ori.
― Unde e părintele? Ce faceţi?
Vocea îi era ascuţită şi şuierătoare, învecinîndu-se cu isteria.
― Cine sînteţi? o întrebă Ben.
― Doamna Curless. Sînt menajera Părintelui Callahan. Unde e Părintele? Ce faceţi?
Mîinile ei începură să se războiască una cu cealaltă.
― Părintele Callahan a plecat, spuse Ben cu toată blîndeţea de care mai era în stare.
― Oh.
Închise ochii.
― Voia să oprească ceea ce îndurerează acest oraş?
― Da, spuse Ben.
― Ştiam, zise. N-a trebuit să întreb. Este un om al bisericii bun şi puternic. Mereu au existat oameni care să spună că nu va fi niciodată în stare să ia locul Părintelui Bergeron, însă i l-a luat, şi pe bună dreptate. S-a dovedit că Părintele Bergeron nu s-a putut ridica la înălţimea Părintelui Callahan.
Deschise larg ochii şi îi privi. O lacrimă izvorî din ochiul ei sting şi se rostogoli pe obraz la vale.
― Nu-i aşa că nu se va mai întoarce?
― Nu ştiu, răspunse Ben.
― Bîrfeau pe seama obiceiului lui de a bea, spuse ea mai departe, de parcă nu l-ar fi auzit. Însă a existat vreodată vreun bun preot irlandez căruia să nu-i placă băutura? Nu era un papă-lapte din ăia care să transforme biserica în tripou şi nici într-o doică care să-i şteargă la nas pe cei mai slabi de înger. A fost mult mai mult!
Vocea i se ridică înspre tavanul boltit într-un strigăt răguşit, aproape provocator:
― A fost un preot adevărat, nu doar un funcţionăraş al bisericii!
Deloc surprinşi, Mark şi Ben o ascultau în linişte. Nimic nu îi mai putea mira în această zi mai îngrozitoare ca orice coşmar; nici măcar nu mai aveau puterea să o facă. Nu se mai considerau oameni de acţiune şau răzbunători sau mîntuitori; ziua îi înghiţise. Disperaţi, nu făceau altceva decît să încerce să trăiască.
― Era în putere ultima oară cînd l-aţi văzut? vru ea să ştie cercetîndu-i atentă.
Lacrimile amplificau privirea-i sfredelitoare, lipsită de orice dorinţă de compromis.
― Da, spuse Mark, amintindu-şi-l pe Callahan în bucătăria mamei sale, cu crucea ridicată deasupra capului.
― Şi acum aveţi de gînd să-i duceţi treaba la bun sfîrşit?
― Da, spuse din nou Mark.
― Atunci faceţi ce trebuie să faceţi, îi repezi ea. Ce mai aşteptaţi?
Şi se îndepărtă pe coridorul dintre strane, îmbrăcată în rochia ei cea neagră, bocitoare solitară la înmormîntarea care nu avusese loc acolo.

47

Din nou la Pensiunea Evei - pentru cea din urmă oară. Era şase şi zece. Soarele ajunsese deasupra pinilor dinspre apus, aruncînd priviri însîngerate printre norii destrămaţi.
Ben parcă maşina în faţa casei şi se uită curios în sus la camera lui. Jaluzelele nu erau trase şi se vedea maşina de scris de strajă pe masă, şi, alături, manuscrisul său cu globul-de sticlă deasupra. Era ciudat că putea vedea toate acestea de aici, de jos, că le putea vedea limpede, de parcă lumea ar mai fi fost încă normală, echilibrată şi ordonată.
Lăsă ochii să-i hoinărească înspre terasa din spate. Balansoarele în care schimbase primul sărut cu Susan stăteau unul lîngă celălalt, neschimbate. Uşa prin care se intra în bucătărie era deschisă, aşa cum o lăsase Mark.
― Nu pot, murmură Mark. Pur şi simplu nu pot.
Ochii îi erau uriaşi şi albi. Îşi ridicase genunchii la piept şi se făcuse mic pe scaunul maşinii.
― Trebuie să mergem împreună, spuse Ben. Întinse două flacoane cu apă sfinţită. Mark le refuză îngrozit, ca şi cînd dacă le-ar fi acceptat, ar fi însemnat să permită otrăvii să-i pătrundă sub piele.
― Haide, spuse Ben. Nu îi mai rămăsese nici un argument. Haide. Haide.
― Nu.
― Mark?
― Nu!
― Mark, am nevoie de tine. Tu şi cu mine, atîtia am mai rămas.
― Am făcut destul! ţipă Mark. Nu mai pot! Nu înţelegi că nu pot să mă uit la el?
― Mark, trebuie s-o facem amîndoi. Nu ştii asta? Mark luă flacoanele şi le strînse încet la piept.
― O, Doamne, murmură. O, Doamne Dumnezeule.
Se uită la Ben şi dădu afirmativ din cap cu o mişcare spasmodică, chinuită.
― Bine, spuse.
― Unde e ciocanul? întrebă Ben cînd coborau din maşină.
― La Jimmy.
― În regulă.
Urcară treptele terasei în vîntul care se înteţea. Soarele arunca priviri furioase, roşii, printre nori, vopsind totul în jur în culoarea sîngelui. Înăuntru, în bucătărie, duhoarea morţii era palpabilă şi umedă, apăsîndu-le pieptul cu greutate de granit. Uşa de la pivniţă era deschisă.
― Mi-e atît de frică, se cutremură Mark.
― Aşa şi trebuie. Unde e lanterna?
― În pivniţă. Am lăsat-o acolo cînd...
― Bine.
Se opriră în faţa uşii. Aşa cum spusese Mark, în lumina amurgului treptele păreau a fi la locul lor.
― Urmează-mă, zise Ben.

46

Liniştit, Ben gîndi: Mă duc la moarte.
Gîndul îi apăru în minte în mod firesc, neînsoţit de teamă sau regrete. Emoţiile care-i răscoliseră sufletul se pierduseră în atmosfera nefastă care copleşise acel loc. În timp ce aluneca şi îşi tîra picioarele încercînd să găsească locuri de sprijin pînă la scîndura pe care o proptise Mark de perete, Ben nu simţea decît un calm glaciar, anormal. Observă că mîinile îi strălucesc, de parcă ar fi fost îmbrăcate în spirite de mănuşi. Şi asta nu l-a surprins.
Fie acesta sfîrşitul aparenţelor. Singurul împărat este împăratul îngheţatei. Cine a spus asta? Mart? Matt murise. Susan murise. Miranda murise. Şi Wallace Stevens murise. Dacă aş fi în locul tău, nu m-aş uita acolo. Însă se uitase. Aşa trebuie că arătai cînd se termina totul. Ca ceva strivit şi sfărîmat, ceva umplut cu lichide de diferite culori. Nu era chiar atît de rău. Nu chiar atît de rău ca moartea lui. Jimmy avusese pistolul lui McCaslin; probabil că era în buzunarul de la haină. II va lua, şi dacă se va lăsa întunericul înainte să ajungă la Barlow... Întîi băiatul şi apoi el. Nu era nemaipomenit, dar era, oricum, mai bine decît moartea lui.
Sări pe pardoseala pivniţei şi îl ajută şi pe Mark să coboare. Ochii băiatului clipiră înspre obiectul întunecat, ghemuit pe duşumea şi apoi priviră în altă parte.
― Nu pot să mă uit, spuse răguşit.
― Nu-i nimic.
Mark se întoarse cu spatele şi Ben îngenunche. Îndepărtă cîteva bucăţi criminale de placaj, prin care lamele cuţitelor sticleau ca dinţii de balaur. Apoi, cu blîndeţe, îl întoarse pe Jirnmy cu faţa în sus.
Dacă aş fi în locul tău, nu m-aş uita.
― O, Jimmy, încercă să rostească, însă vorbele se sparseră şi-i însîngerară gîtul. Îl ridică uşor pe Jimmy cu braţul stîng, iar cu mîna dreaptă începu să scoată din el cuţitele lui Barlow. Erau şase şi Jimmy sîngerase foarte mult.
Pe raftul din colţ era un maldăr de draperii frumos împăturite. Le luă şi le întinse peste trupul lui Jimmy după ee luase arma şi lanterna şi ciocanul.
Se ridică şi încercă lanterna. Geamul se crăpase, însă becul mai funcţiona încă. Lumină pivniţa. Nimic. Lumina sub masa de biliard. Gol. Nimic nici în spatele caloriferului. Rafturi cu conserve şi un rastel cu unelte lîngă perete. Treptele amputate, împinse în colţul cel mai îndepărtat, ca să nu poală fi văzute din bucătărie. Semănau cu un eşafod care nu ducea nicăieri.
― Unde e? mormăi Ben. Se uită la ceas şi limbile acestuia indicau 6,23. Cînd apunea soarele? Nu-şi amintea. Cu siguranţă că nu mai tîrziu de 6,55. Asta le lăsa doar o jumătate de oră.
― Unde e? strigă. Îl simt, dar unde e?
― Acolo, ţipă Mark arătînd ceva cu o mînă strălucitoare. Ce-i acolo?
Ben fixă lumina lanternei în direcţia respectivă. Un bufet galez.
― Nu-i suficient de mare, îi zise lui Mark. Şi e lipit de perete.
― Hai să-l dăm la o parte.
Ben ridică din umeri. Traversară încăperea către bufetul galez şi îl apucară de cîte o latură. Simţi primul fior al emoţiei. Fără îndoială că miasma sau aura sau atmosfera, sau cum voiai să-i zici era mai densă aici, mai agresivă?
Ben ridică privirea spre usa de la bucătărie. Lumina era mai slabă acum. Auriul din ea pălise.
― E prea greu pentru mine, gîfîi Mark.
― Nu contează, spuse Ben. O să-l răsturnăm. Apucă-l cît poţi de bine.
Mark se încoyoie deasupra bufetului, împingînd cu umărul. Pe chipul său strălucitor, ochii priveau fioroşi.
― În regulă.
Îl împinseră opintindu-se în el cu toată greutatea corpului şi bufetul galez se răsturnă cu zgomot de oase frînte cînd porţelanurile de la nunta Evei Miller se sparseră înăuntru.
― Ştiam eu! exclamă triumfător Mark.
În perete, în locul acoperit de bufet, era o usă mică, pînă la înălţimea pieptului. Un lacăt nou Yale era prins in zăvor.
Două lovituri puternice date cu ciocanul fură suficiente ca să-l convingă că lacătul nu se va sparge.
― Isuse Cristoase, murmură uşor. Frustrarea i se ridică usturătoare în gît. Să fie astfel învinşi cînd au ajuns la capăt, învinşi de un lacăt de cinci dolari...
Nu. Dacă va fi nevoie va sfarîma lemnul uşii cu dinţii.
Lumină în jur cu lanterna şi raza ei se opri pe rastelul cu unelte din dreapta scării. Atîrnat de două cuie din oţel, se afla acolo un topor cu lama acoperită cu o învelitoare din cauciuc.
Se repezi într-acolo, îl smulse de la locul lui şi scoase învelitoarea de pe lamă. Luă un flacon din buzunar şi îl scăpă pe jos. Apa sfinţită se împrăştie pe pardoseală şi începu imediat să strălucească. Luă alt flacon, deşurubă capacul şi udă lama toporului. Aceasta începu să sclipească cu o lumină nepămînteană, de basm. Şi cînd apucă în mîini minerul din lemn, gestul acesta îl făcu să se simtă incredibil de bine, incredibil de corect. Era ca şi cum o putere supranaturală îi sudase carnea pe acest mîner de topor. Rămase o clipă cu el în mîini, privind lama strălucitoare, şi un impuls straniu îl făcu să o ducă la frunte. Atunci îl cuprinse un sentiment puternic de certitudine, un sentiment de dreptate inevitabilă, un sentiment alb. Pentru prima oară de cîteva săptămîni încoace, nu mai bîjbîia prin ceţurile dese ale credinţei şi lipsei de credinţă, antrenîndu-se pentru un meci de box cu un partener al cărui trup era prea lipsit de substanţă ca şă facă faţă loviturilor.
Cu mii de volţi, puterea îi zbîrnîia în sus pe braţe.
Lama străluci şi mai tare.
― Fă-o, îl rugă Mark. Repede! Te rog!
Ben Mears sări în picioare, balansa toporul peste umeri şi îl coborî într-un arc sclipitor, care rămase în faţa ochilor lor şi după ce lovitura fusese dată. Lama muşcă lemnul cu un sunet asurzitor, monstruous, şi se cufundă în zăvor. Aşchiile se împrăştiară în toate părţile.
Îl trase, iar lemnul ţipă la atingerea oţelului. Îl coborî iarăşi... şi iarăşi... şi iarăşi. Îşi simţea muşchii spatelui flexîndu-se şi angrenîndu-se cu o siguranţă şi într-un ritm atît de chibzuit cum nu i se mai întîmplase niciodată pînă atunci. Fiecare lovitură smulgea fragmente mici şi aşchii din lemn, împrăştiindu-le în jur ca schijele unei bombe. La a cincea izbitură toporul pătrunse prin uşă şi el începu să mărească spărtura cu o viteză care se înrudea cu delirul.
Mark se holbă uimit la el. Focul rece şi albastru care cuprinsese şi mînerul toporului se întindea acum şi de-a lungul braţelor sale, dînd impresia că este învăluit într-o coloană de flăcări.-Capul îi era întors într-o parte, muşchii gîtului încordaţi, uri singur ochi deschis şi aruncînd priviri furioase. Din cauza mişcării puternice a omoplaţilor i se sfîşiase cămaşa la spate iar muşchii i se contorsionau sub piele ca parîmele unui vapor. Era un om rătăcit, posedat, şi Mark îşi dădu seama fără să ştie (sau fără să fie nevoit să ştie) că acest gen de posedare nu era cîtuşi de puţin creştinească; binele acesta era mai elementar, mai puţin rafinat. Era un rnetal preţios pe care pămîntul îl scuipa la suprafaţă în bucăţi brute. Nimic nu era finisat. Era Forţa; era Puterea; era ceea ce pune în mişcare roţile uriaşe ale universului.
Uşa de la cămara subterană a Evei Miller nu i se putea împotrivi. Toporul începu să se mişte cu o viteză orbitoare; devenise cu val, un arc descendent, un curcubeu întins de deasupra umărului lui Ben pînă la lemnul sfărîmat al ultimei uşi.
O lovi o ultimă dată şi aruncă toporul. Îşi ridică mîinile în faţa ochilor. Păreau cuprinse de flăcări.
Le întinse către Mark şi băiatul se feri de atingerea lor.
― Te iubesc, spuse Ben.
Se prinseră de mînă.

49

Cămara subterană era mică, aidoma unei celule de închisoare, goală, cu excepţia cîtorva sticle prăfuite, a unor lăzi şi a unei baniţe, pline cu cartofi foarte vechi care germinaseră şi îşi întindeau mugurii în toate direcţiile. Şi cu excepţia cadavrelor. Sicriul lui Barlow se afla în capătul depărtat, proptit de perete, ca sarcofagul unei mumii, iar blazonul de pe el strălucea rece în lumina pe care o răspîndeau ei doi, ca focul Sfîntului Elmo.
În faţa sicriului, conducînd spre el, ca nişte traverse de cale ferată, erau trupurile oamenilor cu care Ben locuise şi cu care îşi împărţise pîinea: Eva Miller şi Weasel Craig lîngă ea; Mabe Mullican, din camera din capătul etajului al doilea; John Snow, care era din, provincie şi care de-abia se putea deplasa pînă la masă din cauza artritei; Vinnie Upshaw; Grover Verrill.
Păşiră peste ei şi se apropiară de sicriu. Ben aruncă o privire la ceas; era 6,40.
― Trebuie să îl scoatem afară, spuse. Lîngă Jimmy.
― Probabil cîntăreşte o tonă, zise Mark.
― Putem s-o facem.
Întinse mîinile, vrînd să-l încerce, şi apoi prinse colţul din dreapta al sicriului. Blazonul luci ca un ochi mort. Lemnul era neplăcut la pipăit, îi dădea fiori, neted şi pietrificat de trecerea anilor. Nici un por nu se zărea în el, nici un defect cît de mic pe care degetele să-l recunoască şi să se prindă de el. Cu toate acestea, se mişcă uşor. Reuşi cu o singură mînă.
II aplecă mamte impmgindu-l Uşor, simţind cum greutatea uriaşă dinăuntru este controlată de contragreutăţi invizibile. Ben ridică sicriul cu o mînă.
― Acum, spuse. Apucă de capătul tău.
Mark îl apucă şi sicriul fu ridicat cu uşurinţă. Chipul băiatului exprima o surpriză plăcută, luminoasă.
― Cred că aş putea s-o fac cu un singur deget.
― Probabil că ai putea. În sfirşit lucrurile merg şi cum vrem noi. Însă trebuie să ne grăbim.
Scoaseră sicriul prin uşa sfărîmată. Era pe punctul de a se bloca, dar Mark îşi plecă capul şi împinse. Trecu prin uşă cu un scrîsnet de lemn.
Traversară pivniţa şi îl duseră în locul unde zăcea Jimmy, acoperit cu draperiile Evei Miller.
― Iată-l, Jimmy, spuse Ben. Iată-l pe nemernic. Pune-l jos, Mark.
Se uită din nou la ceas. 6,45. Acum lumina care pătrundea prin uşa de la bucătăria de sus era cenuşie.
― Acum? întrebă Mark.
Se priviră pe deasupra sicriului.
― Da, spuseBen.
Mark veni lîngă el şi se uitară la zăvoarele şi sigiliile sicriului. Se aplecară amîndouă şi zăvoarele se sparseră cînd le-au atins, cu un pocnet ca de scînduri subţiri. Ridicară capacul.
Barlow stătea întins în faţa lor, cu ochii aruncînd fulgere.
Acum era tînăr. Părul negru lucios şi vibrant, împrăştiat în valuri pe perna de satin din capătul apartamentului lui îngust. Pielea îi strălucea de sănătate şi viaţă. Obrajii îi erau roşii ca vinul. Dinţii curbaţi peste buzele-i pline, erau albi, cu dungi lungi şi galbene, ca fildeşul.
― E... Începu Mark şi nu mai apucă să termine.
Ochii roşii ai lui Barlow. se rotiră în orbite, plini de o viaţă hidoasă şi de triumf batjocoritor. Se fixară asupra ochilor lui Mark şi Mark privi în ei pierdut, în timp ce ochii lui se goleau de orice expresie.
― Nu te uita la el! zbieră Ben, însă era prea tîrziu.
Îl îmbrînci pe Mark: Băiatul scînci adînc din gît şi, fără veste, îl atacă pe Ben. Luat prin surprindere, Ben se clătină facînd un pas înapoi. O clipă mai tîrziu mîinile băiatului se aflau în buzunarul lui căutînd pistolul lui Homer McCaslin.
― Mark! Nu...
Dar băiatul nu-l auzi. Faţa îi era tot atît de indiferentă ca o tablă ştearsă cu buretele. Scîncetul i se rostogolea mereu şi mereu în gît ca plînsul unui animal micuţ prins în capcană. Apucase pistolul cu ambele mîini. Începură să se lupte. Ben încercînd să-l smulgă din încleştarea băiatului şi să-l arunce departe de amîndoi.
― Mark! urlă el. Mark, trezeşte-te! Pentru numele lui Dumnezeu...
Tremurînd spasmodic, ţeava coborî înspre capul său şi pistolul se descărca. Simţi cum glontele îi trece pe lîngă tîmplă. Strînse bine cu ambele mîini mîinile lui Mark şi îl lovi cu piciorul. Mark se retrase împleticindu-se şi arma căzu cu zgomot pe pardoseală, între ei. Băiatul sări să o apuce, scheunînd încă, iar Ben îl pocni cu toată forţa peste gură. Simţi cum buzele băiatului se strivesc de dinţi şi ţipă de parcă el însuşi ar fi fost cel lovit. Mark căzu în genunchi şi Ben lovi pistolul cu piciorul, îndepărtîndu-l de ei. Mark încercă să se tîrască după el şi Ben îl lovi din nou.
Cu un oftat obosit, băiatul se prăbuşi.
Puterea îl părăsise acum; şi siguranţa. Era din nou doar Ben Mears şi îi era frică.
Pătratul de lumină din uşa bucătăriei devenise un violet şters; ceasul lui arăta 6,51.
O forţă uriaşă părea a acţiona asupra capului său, poruncindu-i să se uite la parazitul rozaliu şi lacom din sicriul de lîngă el.
Priveşte şi ai să mă vezi, om de nimic. Priveşte-l pe Barlow, care şi-a petrecut secolele aşa cum tu îţi petreci orele în faţa focului, cu o carte în mînă. Priveşte şi ai să vezi măreaţa creatură a nopţii pe care vrei s-o ucizi cu beţişorul tău nenorocit. Uită-te la mine, scribule. Am scris pe vieţi omeneşti şi sîngele mi-a fost cerneala. Priveşte-mă şi deznăaăjduieşte!
Jimmy, nu pot s-o fac, E prea tîrziu, e prea puternic pentru mine...
PRIVESTE-MĂ!
Era 6,53.
Pe podea, Mark gemu:
― Mami? Mămico, unde eşti? Mă doare capul... e întuneric...
Va intra în serviciul meu castratum.
Ben bîjbîi după unul din ţăruşii prinşi la curea şi îl scăpă pe jos. Urlă nenorocit, cuprins de o disperare neagră. Afară, soarele părăsise Jerusalem's Lot. Ultimele lui raze mai întîrziau puţin pe acoperişul Casei lui Marsten.
Luă ţăruşul. Insă unde era ciocanul? Unde era afurisitul de ciocan ?
Lîngă uşa de la cămara subterană. Încercase să sfărîme lacătul cu el. Se tîrî pînă acolo şi îl ridică de pe jos.
Mark se ridicase în şezut, cu gura-i o rană sîngerîndă. Se şterse cu o mînă şi privi uluit sîngele.
― Mama! strigă. Unde e mama mea?
6,55 acum. Lumina şi întunericul într-un echilibru perfect.
Ben traversă în fugă pivniţa cuprinsă de umbre, cu ţăruşul încleştat în mîna stingă, iar ciocanul în dreapta.
Bubui un hohot de rîs, triumfător. Barlow se ridicase pe jumătate în sicriu. Ochii roşii îi sticleau plini de succes diavolesc. Se fixară pe ochii lui Ben şi acesta simţi cum voinţa îl părăseşte.
Cu un urlet înnebunit, cutremurător, ridică ţăruşul deasupra capului şi îl coborî într-un arc şuierător. Vîrful lui ascuţit sfîşie cămaşa lui Barlow şi simţi cum se împlîntă în carnea de dedesubt.
Barlow ţipă. Era un sunet lugubru, îndurerat, aidoma urletului unui lup. Forţa ţăruşului care îl lovise din plin îl făcu să cadă pe spate înapoi în sicriu. Mîinile lui, încovoiate ca nişte gheare, se ridicară şi începură să bată sălbatic aerul.
Ben izbi cu ciocanul în capătul ţăruşului şi Barlow ţipă din nou. O mînă, rece ca mormintele, prinse mîna stîngă a lui Ben, care era încleştată pe tărus.
Ben se caţără în sicriu, cu genunchii apăsaţi pe genunchii lui Barlow. Se holbă la faţa contorsionată de ură ş'i durere.
― Dă-mi DRUMUL! ţipă Barlow.
― Ia-ţi porţia, ticălosule, suspină Ben. Uite, lipitoare. Asta-i pentru tine.
Lovi iarăşi cu ciocanul. Sîngele ţîşni puternic, într-un val rece, orbindu-l pentru moment. Capul lui Barlow se zbuciuma pe perna de satin.
― Dă-mi drumul nu  vei îndrăzni nu vei îndrăzni nu vei îndrăzni să faci asta...
Ciocanul coborî iar şi iar. Sîngele ţîşni şi prin nările lui Barlow. Corpul lui începu să tresară în sicriu ca un peşte înjunghiat. Zgîrie obrajii lui Ben, zdrenţuindu-i pielea.
― DĂ-MI DRUMUUUUUUUUUUUUUUUUUU.:.
Lovi încă o dată cu ciocanul şi sîngele care pulsa afară din pieptul lui Barlow deveni negru.
Apoi, descompunerea.
Se petrecu în două secunde, mult prea iute pentru a fi crezută la lumina zilei din anii ce aveau să vină, însă suficient de încet pentru a reveni în coşmaruri, în ritmul înfiorător al secvenţelor de film trase cu încetinitorul.
Pielea se îngălbeni, se înăspri, se umplu de băşici ca pînzele vechi. Ochii îşi pierdură culoarea, se acoperiră cu o peliculă albă, se înfundară în orbite. Părul se albi şi căzu ca un mănunchi de pene. Trupul dinlăuntrulcostumului negru se vesteji şi se retrase. Gura se căscă uriaşă în timp ce buzele se retraseră şi se tot retraseră, pînă au ajuns la nas şi au dispărut într-un cerc de dinţi proeminenţi. Unghiile se înnegriră şi se cojiră şi apoi, în locul degetelor nu mai rămaseră decît oasele, purtînd încă inelele, strîngîndu-se în pumni şi pocnind precum castanietele. Prin fibrele cămăşii răsuflară nori de praf. Capul chel şi plin de riduri se transformă în craniu. Pantalonii, pe care nimic nu-i mai umplea, se ofiliră, resemnaţi să îmbrace în mătase neagră oase ca nişte cozi de mătură. Timp de o clipă, sub el se zvîrcolea o sperietoare de ciori hidoasă şi însufleţită şi Ben ţîşni afară din sicriu cu un strigăt sugrumat de groază. Însă era imposibil să-şi smulgă privirea de la ultima metamorfoză a lui Barlow; îl ţinea hipnotizat. Craniul lipsit de came se zbuciuma dintr-o parte în alta pe perna din satin. Maxilarul dezgolit se căscă într-un urlet mut, căci nu mai existau corzi vocale care să-l activeze. De fele scheletice dansau şi pocneau în aerul întunecat ca nişte marionete.
Mirosuri diferite îi atacară nasul şi apoi dispărură, fiecare în cîts izbucnire mică şi densă: gaz; putregai al cărnii, înfiorător; duhoare de bibliotecă cu cărţi mucegăite; praf înţepător; apoi nimic. Oasele degetelor, care pînă atunci protestaseră şi se răsuciseră, se sfârîmară şi căzură ca un pumn de creioane. Cavitatea nazală a craniului se mări şi se făcu una cu cavitatea orală. Orbitele golite ale ochilor se măriră şi ele într-o expresie descărnată de uimire şi groază, se uniră şi dispărură. Craniul se surpă ca un vas vechi din timpul dinastiei Ming. Hainele se turtiră şifonate şi deveniră tot atît de neutre ca rufăria murdară.
Şi totuşi, încrîncenarea cu care se agăţa de această lume părea să nu aibă sfîrşit - pîna şi praful se umfla şi se zbuciuma, transformat în diavoli minusculi înlăuntrul sicriului. Şi apoi, pe neaşteptate, simţi cum ceva trece cu putere pe lîngă el, ca o rafală de vînt, făcîndu-l să se înfioare. În aceeaşi clipă toate ferestrele de la pensiunea Evei Miller explodară.
― Fereşte, Ben! strigă Mark. Fereşte!
Se rostogoli pe spate şi îi văzu cum ies din cămara subterană - Eva, Weasel, Mabe, Grover şi ceilalţi. Venise timpul lor.
Ţipetele lui Mark îi răsunară în urechi ca nişte clopote uriaşe de foc şi îl apucă pe băiat de umeri.
― Apă sfinţită! urlă în faţa chinuită a lui Mark. Nu ne pot atinge!
Strigătele lui Mark se transformară în scîncete.
― Urcă-te pe scîndură, spuse Ben. Haide. A trebuit să-l răsucească pe băiat cu faţa la ieşirea din pivniţă şi să-i dea o palmă peste fund ca să-l facă să urce. Cînd fu sigur că băiatul se urcă, se întoarse şi se uită la ei, la Morţii cei Vii.
Stăteau apatici la cîţiva metri distanţă, privindu-l cu o ură atît de desăvîrşită, încît nu putea fi omenească.
― L-ai ucis pe Stăpîn, spuse Eva şi aproape că-i veni să creadă că desluşeşte durere în vocea ei. Cum ai putut să-l ucizi pe Stăpîn?
― O să mă întorc, îi promise el. După voi toţi.
Se caţără pe scîndură, cu spatele aplecat, foloşindu-şi mîinile. Scîndură gemu sub greutatea lui, însă rezistă. Ajuns în vîrf, mai aruncă o ultimă privire în jos. Acum stăteau adunaţi în jurul sicriului şi se uitau în el tăcuţi. Îi aminteau de oamenii strînşi în jurul trupului Mirandei după accidentul cu camionul.
Se uită în jur după Mark şi îl descoperi căzut cu faţa în jos, lîngă uşa de la terasă.

50

Ben îşi spuse că băiatul a leşinat doar, nimic altceva. S-ar fi putut să aiba dreptate. Pulsul îi era puternic şi regulat. Îl luă în braţe şi îl duse afară la Citroen.
Se aşeză la volan şi porni motorul. Cînd intră pe strada Railroad, reacţia întîrziată îl lovi ca un pumn în stomac şi fu nevoit să-şi înăbuşe un urlet.
Erau pe străzi acum. Morţii care umblau.
Cu transpiraţie rece şi fierbinte curgîndu-i pe spate, cu capul plin de un urlet sălbatic, coti la stînga pe Jointer Avenue şi ieşi din 'salem's Lot.

CAPITOLUL CINCISPREZECE
BEN ŞI MARK

1

Mark se trezi treptat, căci zumzetul molcom al Citroenului îl aduse înapoi la viaţă. Însă mintea îi era golită de gînduri sau amintiri. Cînd privi, în cele din urmă, pe fereastră, spaima îl cuprinse brutal în mîinile-i aspre. .Era beznă. Copacii şi marginea şoselei nu erau decît nişte contururi neclare, înceţoşate, iar maşinile care treceu pe lîngă ei aveau farurile aprinse. De pe buze. Îi zbură un geamăt înfundat şi surd şi îşi pipăi gîtul în căutarea crucii pe care încă o mai avea pusă acolo.
― Linişteşte-te, spuse Ben. Am ieşit din oraş. Sîntem la distanţă de douăzeci de mile de el.
Băiatul se năpusti peste el, făcîndu-l aproape să piardă controlul volanului, şi încuie portiera din dreptul lui Ben. Se repezi apoi la portiera din dreptul său şi o încuie şi pe aceasta. Apoi se făcu ghem pe scaun. Îşi dorea ca neantul să îl copleşească din nou. Neantul era plăcut. Plăcut, fără nici o imagine urîtă.
II alină şi zumzăitul motorului, care torcea întruna, ca un motan uriaş. Mmmmmmmmmmmmmmmmmmmm. Plăcut, închise ochii.
― Mark?
Mai prudent să nu răspundă.
― Mark, te simţi bine?
Mtnmmmmmmmmmmmmmmmmmmm.
― ...mark...
De departe. Era bine. Neantul îl copleşi iarăşi şi fu învăluit în diferite nuanţe de cenuşiu.

2

Ben se opri la un motel imediat ce au trecut graniţa în New Hampshire, mîzgălind în registrul de la recepţie numele de Ben Cody şi fiul său. Mark intră în cameră ţinînd crucea ridicată deasupra capului. Ochii îi alergau înnebuniţi dintr-un colţ în celălalt ca nişte animale micuţe, prinse în cursă. A ţinut crucea ridicată pînă cînd Ben a închis uşa, a încuiat-o şi şi-a agăţat propria cruce de clanţă. În cameră era un televizor şi Ben a urmărit o vreme programul din acea seară. Două state africane îşi declaraseră război. Preşedintele avea guturai, însă nu era vorba de ceva grav. Şi un bărbat din Los Angeles şi-a ieşit din minţi şi a împuşcat paisprezece oameni. Buletinul meteorologic prognostica ploi - lapoviţă în regiunea de nord a statului Maine.

3

'Salem's Lot dormea un somn prevestitor de rele, în timp ce vampirii se plimbau pe străzile şi pe drumeagurile lui lăturalnice ca un ecou al amintirilor nefaste. Unii dintre aceştia îşi scuturaseră destule umbre ale morţii de pe ei ca să fie în stare acum să recapete un soi de viclenie rudimentară. Lawrence Crockett i-a dat telefon lui Royal Snow şi l-a invitat la el la birou ca să joace cărţi. Cînd Royal opri maşina în faţa clădirii şi intră, Lawrence şi soţia lui s-au năpustit asupră-i. Glynis Mayberry a sunat-o pe Mabel Werts, i-a spus că îi este frică şi a întrebat-o dacă poate să vină să stea cu ea pînă i se întoarce bărbatul din Waterville. Cu o uşurare demnă de milă, Mabel consimţi imediat, şi, cînd, zece minute mai tîrziu, deschise uşa, Glynis stătea în prag, goală puşcă, cu geanta sub braţ şi rînjind cu incisivi uriaşi şi lacomi. Mabel a avut timp să ţipe, o singură dată, însă. Cînd Delbert Markey a ieşit din barul său pustiu, puţin după ora opt, Cari Foreman şi un Homer McCaslin prea zîmbăreţ apărură din umbre şi îi spuseră că au trecut pe acolo ca să bea un păhărel. Milt Crossen a fost vizitat la magazin, imediat după ora de închidere, de cîţiva dintre cei mai statornici clienţi şi amici vechi. Iar George Miller a vizitat cîţiva băieţi de liceu care obişnuiau să îşi facă cumpărăturile în magazinul lui şi care îl priveau întotdeauna cu un amestec de dispreţ şi subînţelesuri; şi îşi împlini cele mai întunecate fantezii.
Încă mai treceau pe Drumul Naţional 12 turişti şi persoane care se îndreptau spre alte localităţi, neobservînd nimic altceva din Lot decît un panou uriaş înfăţişînd elani şi un semn de circulaţie care le cerea să reducă viteza la treizeci şi cinci de mile pe oră. Ajunşi în afara oraşului, accelerau iarăşi pînă la şaizeci şi probabil că şi-l scoteau din minte pe aripile unei frînturi de gînd: Dumnezeule, ce orăşel mort.
Oraşul îşi păstra secretele, iar Casa lui Marsten îl veghea ameninţătoare ca un rege detronat.

4

În zorii zilei următoare, Ben se întoarse în oraş, lăsîndu-l pe Mark în camera de motel. Se opri la o fierărie din Westbrook şi cumpără o cazma şi o sapă. 'Salem's Lot stătea nemişcat şi tăcut sub cerul întunecat din care ploaia încă nu începuse să cadă. Prea puţine maşini treceau pe străzi. Cofetăria lui Spencer era deschisă. Insă în această dimineaţă, cafeneaua Excellent era închisă. Toate jaluzelele ei verzi erau trase, meniurile scoase din vitrine, tabla micuţă care anunţa, de obicei, specialitatea zilei, era curată, ştearsă cu buretele.
Străzile pustii l-au făcut să se înfioare pînă în măduva oaselor. În minte îi apăru imaginea copertei albumului unui vechi grup de rock'n roll; chipul unui bărbat travestit în femeie, reflectîndu-se în profil pe un fundal întunecat; faţa aceea bizară, cu trăsături masculine, însîngerată de farduri roşii; titlul albumului: „Apar numai noaptea".
Mai întîi intră în pensiunea Evei, urcă scările la al doilea etaj şi deschise uşa fostei lui camere. Nimic nu se schimbase înăuntru de cînd plecase de acolo, patul nefăcut, un tub cu bomboane rămas desfăcut pe birou. Sub birou se afla un coş de hîrtii din tablă pe care acum îl trase în mijlocul încăperii.
Luă manuscrisul, îl aruncă înăuntru şi răsuci pagina de titlu în mîini. O aprinse cu bricheta şi cînd izbucni flacără, o aruncă deasupra paginilor dactilografiate. Vîlvătaia le gustă mai întîi, le găsi pe placul ei şi începu să se tîrască, lacomă, de-a lungul hîrtiei. Colţurile se carbonizară, se răsuciră, se înnegriră. Din coş începu să se ridice un fum albicios şi, fără să se gîndească, Ben se aplecă peste birou şi deschise fereastra.
Mîna îi descoperi prespapier-ul - globul din sticlă pe care îl purta cu sine încă din timpul copilăriei petrecute în acest oraş învăluit în umbrele nopţii - înşfăcat în mod inconştient în timpul unei vizite ireale în casa unui monstru. Scutură-l şi vezi cum înăuntru începe să ningă.
Îl scutură acum, ţinîndu-l în faţa ochilor, aşa cum făcuse cînd era mic, şi globul repetă şmecheria lui veche, foarte veche. Prin zăpada care plutea între pereţii lui de sticlă se vedea o potecă ce ducea la o căsuţă din turtă dulce. Obloanele din turtă dulce erau închise, însă fiind un băieţel plin de fantezie (aşa cum era acum Mark Petrie) puteai să-ţi închipui că unul din obloane era deschis (aşa cum, chiar în această clipă unul părea a fi deschis) de o mînă lungă şi albă şi, mai apoi se va uita la tine un chip palid, rînjind cu dinţi lungi, invitîndu-te să intri în această casă de dincolo de lumea adevărată, în tărîmul acesta al fantasmelor, tărîm nesfîrşit şi fără viaţă, tărîm al zăpezii artificiale, în care timpul însuşi devenise un mit. Chipul acesta se uită acum la el, palid şi înfometat, chip care nu va mai vedea niciodată lumina soarelui sau seninul cerului.
Era propriul său chip.
Aruncă într-un colţ press-papierul, care se sparse.
Ieşi din cameră fără să aştepte să vadă ce s-ar fi putut să se scurgă din el.

5

Coborî în pivniţă după cadavrul lui Jimmy. Acesta a fost cel mai greu drum. Sicriul zăcea în acelaşi loc unde îl lăsaseră cu o seară în urmă, gol-goluţ, fără chiar fir de praf înăuntru. Şi totuşi... nu era gol de tot. Ţăruşul era înăuntru şi încă ceva. Simţi în gură gust de fiere. Dinţi. Dinţii lui Bârlow - numai atîta mai rămăsese din el. Ben întinse mîna, îi ridică - şi dinţii începură să i se răsucească în palmă, ca nişte animale mici şi albe, încercînd să se unească şi să muşte.
Cu un strigăt dezgustat îi aruncă departe de el, risipindu-i pe pardoseala pivniţei.
― Doamne, şopti, frecîndu-şi palma de cămaşă. Oh, Doamne, Dumnezeule. Te implor, fă să fie ăsta sfîrşitul. Fă să şe fi sfîrsit cu totul.

6

Reuşi cumva să îl scoată din pivniţă pe Jimmy, care era încă înfăşurat în draperiile Eyei. Îl puse în portbagajul, Buickului şi se îndreptă spre casa familiei Petrie. Cazmaua şi sapa se aflau pe bancheta din spate, alături de geanta neagră a lui Jimmy. Îşi petrecu restul dimineţii şi jumătate din după-amiază săpînd o groapă mare, adîncă de aproximativ un metru şi jumătate într-un luminiş din păduricea din spatele casei lui Petrie şi aproape de susurul pîrîului Taggart. În această groapă aşeză cadavrul lui Jimmy şi cadavrele soţilor Petrie, înfăşurate încă în cuvertura de pe canapea.
La două şi jumătate începu să umple mormîntul acestor oameni curaţi, neatinşi de microbul vampirului. Mişcările îi deveniră tot mai iuţi pe măsură ce lumina îşi începu scurgerea prelungă de pe cerul înnorat. Iar transpiraţia care i se condensa în stropi de gheaţă pe piele nu se datora în întregime efortului făcut.
La ora patru mormîntul era complet acoperit. Bătători bulgării de pămînt cît de bine putu şi apoi se întoarse în oraş, cu cazmaua şi lopata pline de noroi ca sîngele închegat, ascunse în portbagajul maşinii lui Jimmy. O parcă în faţa Cafenelei Excellent, şi lăsă cheile în contact.
Se opri o clipă şi privi în jur. Magazinele părăsite, cu faţadele lor false, păreau a se apleca deasupra străzii, în trosnete de lemnărie şi balamale. Ploaia, care începuse în jurul prînzului, cădea peste oraş încet şi trist, de parcă ar fi jelit moartea soarelui. Părculeţul unde a întîlnit-o pe Susan Norton era pustiu şi stingher. Jaluzelele Primăriei erau trase. În fereastra biroului de asigurări şi afaceri imobiliare al lui Lawrence Crockett atîrna plin de îngîmfare searbădă un semn pe care scria „Revin imediat". Şi unicul sunet care se auzea era plînsul ploii.
Urcă pe strada Railroad, iar tocurile îi sunau în gol pe trotuar. Cînd a ajuns la pensiunea Evei se opri cîteva secunde lîngă maşina lui, privind în jur o ultimă dată. Nu se mişca nimic.
Oraşul era mort. Îşi dădu seama de asta dintr-o dată, acum era sigur, fără urmă de îndoială, aşa cum fusese sigur că Miranda era moartă atunci cînd îi văzuse pantoful aruncat în drum.
Începu să plîngă.
Şi încă mai piîngea cînd trecu pe lîngă panoul pe care scria „Ieşiţi acum din Jerusalem's Lot, un orăşel simpatic. Vă invităm să reveniţi!".
Ajunse pe autostradă. Casa lui Marsten era ascunsă de copaci şi nu reuşi să o vadă cînd coti pe arteră. Îşi începu călătoria înspre sud, înspre Mark, înspre noua sa viaţă.

EPILOG

Printre toate aceste orăşele decimate
Pe acest promontoriu dezgolit în faţa vîntului din sud
Cu lanţul de munţi în faţă,
ascunzîndu-te,
Cine ne va crede hotărîrea de a uita?
Cine ne va accepta ofranda la acest sfirşit
de toamnă?
GIORGIOS SEFERIS

Acum ea nu mai are ochi.
Şerpii pe care i-a strîns la sîn
I-au mîncat mîinile.
GIORGIOS SEFERIS

1

Fragmente dintr-un album cu tăieturi din ziare al lui Ben Mears (extrase din ziarul „Press-Herald" din Portland):

19 noiembrie 1975 (pag. 27).
JERUSALEM'S LOT - Familia domnului Charles V. Pritchett, care, doar cu o lună în urmă, a cumpărat o fermă în oraşul Jerusalem's Lot din ţinutul Cumberland, se mută deoarece, după spusele soţilor Charles şi Amanda Pritchett, veniţi aici din Portland, în fiecare noapte se aud zgomote ciudate. Ferma, un fost punct de reper pe Schoolyard Hill, a fost în trecut proprietatea lui Charles Griffen. Tatăl acestui Griffen fusese patronul Lăptăriei Sunshine, care, în 1962, a fost înglobată în Slewfoot Dairy Corporation. Charles Griffen, care şi-a vîndut ferma prin intermediul unui agent de vînzări imobiliare la un preţ considerat de Pritchett a fi „un chilipir nemaipomenit", nu a putut fi găsit pentru a-i obţine o declaraţie în legătură cu situaţia semnalată. Amanda Pritchett i-a atras prima oară atenţia soţului ei asupra „zgomotelor ciudate" din podul cu fin la scurt timp după...

4 ianuarie 1976 (pag. 1):
JERUSALEM'S LOT - Un accident neobişnuit de maşină a avut loc noaptea trecută sau în zorii zilei de astăzi în orăşelul Jerusalem's Lot din sudul statului Maine, Urmele de derapaj găsite la locul accidentului conduc la concluzia că maşina respectivă, o limuzină ultimul model, mergea cu o viteză prea mare cînd a ieşit de pe şosea şi a intrat din plin într-un stîlp al Centralei Electrice a statului Maine. Maşina a fost complet distrusă şi, cu toate că s-au descoperit urme de sînge pe bancheta din faţă şi pe bord, nici un pasager nu a fost încă găsit. Poliţia spune că maşina era înmatriculată pe numele domnului Gordon Phillips din Scarborough. Unul din vecinii domnului Phillips spune că acesta, împreună cu familia lui, plecaseră în vizită la nişte rude în Yarmouth. Poliţia presupune că Phillips, soţia acestuia şi cei doi copii, ameţiţi de pe urma impactului, s-au aventurat în pădure şi s-au rătăcit. Căutările au început...

14 februarie 1976 (pag. 4):
CUMBERLAND - Doamna Fiona Coggins, o văduvă care locuia singură pe Smith Road în Cumberlandul de Vest, a fost dată dispărută în această dimineaţă de către nepoata ei, domnişoara Gertrude Hersey, care s-a prezentat la biroul Şerifului ţinutului Cumberland. Domnişoara Hersey a declarat că mătuşa ei este invalidă şi că starea sănătăţii ei este proastă. Ajutoarele şerifului au pornit investigaţia acestei dispariţii, însă sînt de părere că în acest moment este imposibil să spună ce anume...

27februarie 1976 (pag: 6):
FALMOUTH - John Farrington, fermier în vîrstă şi locuitor vechi al oraşului Falmouth, a fost găsit mort în hambarul lui în zorii zilei de astăzi de către ginerele său, Frank Vickery. Vickery declară că Farrington zăcea cu faţa în jos lîngă o căpiţă mică de fin, cu o furcă lîngă mînă. Medicul legist David Rice este de părere că Farrington a decedat fie în urma unei hemoragii cerebrale puternice, fie în urma unei hemoragii interne...

20 mai 1976(pag. 17):
PORTLAND - Pădurarii din Cumberland au fost puşi în alertă de Departamentul de Protecţie a Animalelor din statul Maine, primind instrucţiuni să caute o haită de cîini sălbatici despre care se presupune că acţionează în zona Jerusalem's Lot - Cumberland - Falmouth. În ultima lună au fost găsite moarte cîteva oi, cu gîtlejurile şi burţile sfîrtecate: în unele cazuri, oilor li s-au scos intestinele afară. Pădurarul Upton Pruitt declară: „După cum cunoaşteţi, această situaţie s-a înrăutăţit foarte mult în sudul statului..."

29 mai 1976(pag. 1):
JERUSALEM'S LOT - Se bănuieşte că este vorba de o afacere necurată în dispariţia familiei lui Daniel Hollaway, care s-au mutat de curînd într-o casă de pe Taggart Stream Road din acest orăşel al ţinutului Cumberland. Politia a fost alertată de bunicul lui Daniel Holloway, care a intrat în panică în urma încercărilor sale repetate de a lua legătura cu ei la telefon.
Soţii Holloway împreună cu cei doi copii ai lor s-au mutat pe Taggart Stream Road în aprilie şi s-au plîns atît prietenilor cît şi rudelor de „zgomotele ciudate" pe care le aud după lăsarea întunericului.
În ultimele cîteva luni, Jerusalem's Lot a fost scena unor întîmplări stranii şi multe familii s-au...

4 iunie 1976 (pag. 2):
CUMBERLAND - Doamna Elaine Tremont, văduvă, care este proprietara unei căsuţe pe Back Stage Road în zona vestică a acestui oraş de provincie, a fost internată în spitalul din Cumberland astăzi dimineaţă cu diagnosticul de infarct. Doamna a povestit unui reporter al ziarului nostru că, în timp ce urmărea programul de la televizor, a auzit pe cineva zgîriind la fereastra dormitorului şi şi-a ridicat privirea şi s-a pomenit faţă în faţă cu o figură ciudată care se uita fix la ea.
„Rînjea", a spus doamna Tremont. „Era oribilă. Niciodată nu am fost atît de înspăimîntată. Şi, de cînd a fost omorîtă familia aia de pe Taggart Stream Road, la numai o milă depărtare de casa mea, sînt speriată tot timpul."
Doamna Tremont făcea referire la membrii familiei lui Daniel Holloway care au dispărut de la locuinţa lor din Jemsalem's Lot săptămîna trecută. Poliţia spune că cercetează o posibilă legătură între cele două cazuri, însă...

2

Bărbatul cel înalt şi băiatul au ajuns în Portland la jumătatea lunii septembrie şi au locuit la un motel timp de trei săptămîni. Erau obişnuiţi cu canicula, însă după clima uscată din Los Zapatos umiditatea excesivă îi enerva pe amîndoi. Îşi petreceau mult timp înotînd în piscina motelului şi îşi petreceau şi mai mult timp privind cerul. Bărbatul cumpăra ziarul Press-Herald în fiecare zi, şi acum exemplarele erau curate şi foşnitoare, fără pete de urină de cîine. Citea buletinele meteorologice şi căuta articole referitoare la Jemsalem's Lot. În ziua a noua a şederii lor în Portland, a dispărut un bărbat din Falmouth. Cîinele lui a fost găsit mort în curte. Poliţia ancheta cazul.
În ziua de 6 octombrie, bărbatul s-a trezit devreme şi a stat în curtea exterioară a motelului. Plecaseră de acum aproape toţi turiştii, plecaseră înapoi în New York şi New Jersey şi Florida, plecaseră înapoi în Ontario şi Nova Scoţia, plecaseră înapoi în Pennsylvania şi California. Turiştii au lăsat în urma lor mizerie şi dolari şi i-au lăsat pe localnici să se bucure mai departe de cea mai frumoasă vară pe care o cunoscuse acest stat.
Însă în această dimineaţă era ceva nou în aer. Mirosul gazelor de eşapament de pe şosea nu mai era atît de puternic. Orizontul nu era înceţoşat. Iar pîcla lăptoasă de deasupra firelor de iarbă nu mai mîngîia picioarele uriaşului panou de peste drum. Cerul dimineţii era foarte limpede iar aerul era răcoros. Parcă vara indiană fugise peste noapte.
Băiatul veni lîngă el.
Bărbatul spuse:
― Astăzi.

3

Era aproape amiază cînd au ajuns la intersecţie, pe şoseaua către 'salem's Lot, iar Ben îşi aminti cu durere de ziua aceea mult prea îndepărtată cînd a ajuns în oraş, hotărît să exorcizeze toţi demonii care îl bîntuiau şi încrezător în succesul său. Ziua aceea a fost mai călduroasă decît aceasta, vîntul din vest nu sufla atît de puternic iar vara indiană de-abia începuse. Îsi aduse aminte de cei doi băieţi cu undiţele pe umăr.. Acum albastrul cerului era mai dur, mai rece.
La buletinul de ştiri de la radio se spunea că indicele de pericol al incendiilor în această perioadă era cinci, un grad sub valoarea maximă. Nu mai plouase în sudul statului Maine din prima săptămînă a lunii septembrie. Disk-jockeyul de la postul de radio local îi avertiza pe şoferi să îşi stingă cu grijă ţigările şi apoi puse o melodie care spunea povestea unui om ce avea de gînd să se arunce de pe turnul de apă din cauza iubitei.
Coborîră pe Drumul Naţional 12, pe lîngă semnul uriaş de bun-venit şi intrară pe Jointer Avenue. Ben observă că semnalizatorul luminos nu mai funcţiona. Nu mai avea pe cine să avertizeze acum.
Apoi intrară în oraş. Trecură încet prin el şi Ben simţi cum vechea spaimă îl cuprinde din nou, ca o haină rătăcită în lăzile din pod, care a rămas puţin mică, dar care încă te mai încape. Lîngă el, Mark stătea ţeapăn în scaun, ţinînd strîns în mîini o sticluţă cu apă sfinţită adusă tocmai din Los Zapatos. Părintele Gracon i-o oferise ca dar de bun-rămas.
Şi, împreună cu spaima, apărură şi amintirile: sfîşietoare.
Inlocuiseră cofetăria lui Spencer cu un magazin LaVerdiere. Însă se pare că nici acestuia nu-i mergea prea bine. Ferestrele închise erau murdare şi goale. Dispăruse şi semnul pentru autobuzele Greyhound. În vitrina cafenelei Excellent, atîrna strîmbă o tăbliţă anunţînd că localul este de vînzare; şi toate mesele şi scaunele fuseseră scoase şi duse într-un bufet mai prosper. În capătul străzii, pe firma de deasupra fostei spălătorii automate încă se mai putea citi: „Barlow şi Straker - Mobilă Veche", însă literele aurite se înnegriseră şi priveau cu amărăciune trotuarele pustii. Vitrina era, goală, mocheta groasă era murdară. Ben se gîndi la Mike Ryerson şi se întrebă dacă oare mai dormea încă în lada din camera din spate. Şi doar acest gînd a fost suficient să îi usuce  gura.
Încetini la intersecţie. Pe deal se zărea casa familiei Norton, înconjurată de iarbă îngălbenită şi înaltă, unde se aflase odinioară grătarul construit de Bill Norton. Cîteva ferestre erau sparte.
Mai încolo opri maşina şi privi parcul. Monumentul Eroilor prezida deasupra unei jungle de tufe şi ierburi. Iazul fusese sufocat în timpul verii de ierburi acvatice. Vopseaua verde de pe bănci se scorojise şi se cojea. Leagănele ruginiseră şi, dacă acum ar fi avut cineva îndrăzneala să le încerce, acestea ar fi scos nişte ţipete înfiorătoare care, fără îndoială, ar fi stricat toată plăcerea temerarului. Toboganul se răsturnase şi zăcea acum cu picioarele-i ţepene în sus, întocmai ca o antilopă moartă. Şi, cocoţată pe marginea lăzii cu nisip, stătea păpuşa uitată a vreunui copil, cu o mînă bleaga atîrnînd în iarbă. Ochii ei din mărgele reflectau o groază întunecată şi plictisită, de parcă, de cînd fusese părăsită în lada asta cu nisip, ar fi descoperit toate secretele pe care numai noaptea ştie să le ascundă. Şi poate că aşa ji era.
Îşi ridică ochii şi se uită la Casa lui Marsten. Obloanele erau încă lăsate şi privea oraşul cu o răutate şubredă. Era inofensivă acum, dar cum era oare după căderea nopţii...?
Probabil că ploile au topit ostia cu care Callahan îi sigilase uşile. Şi le putea aparţine din nou, dacă voiau, altar, far al întunericului deasupra acestui oraş criminal şi ocolit de toţi. Se întîlneau acolo sus? se întrebă el. Rătăceau oare, palizi, pe coridoarele stăpînite de beznă? Benchetuiau şi oficiau ei slujbe demonice slăvindu-l pe Creatorul Creatorului lor?
Îşi feri privirea, înfiorat pînă în măduva oaselor.
Mark se uită la case. Majoritatea aveau jaluzelele trase; ferestrele altora priveau cu ochi goi în camere pustii. Acestea din urmă erau mai îngrozitoare decît cele zăvorite în mod civilizat, gîndi Ben. Păreau a se uita la aceşti musafiri nepoftiţi, veniţi în miezul zilei, cu căutătura insipidă a celor cu probleme serioase de sănătate mentală.
― Sînt în case, spuse Mark încordat. Sînt aici, în toate casele astea. În spatele jaluzelelor. În paturi şi dulapuri şi pivniţe. Sub duşumele. Se ascund.
― Uşurel, îi zise Ben.
Orăşelul rămase în urma lor. Ben coti pe Brooks Road şi trecură pe lîngă Casa lui Marsten - cu obloanele-i stricate, cu gazonul transformat într-un labirint complicat de buruieni înalte pînă la genunchi.
Mark arătă cu degetul şi Ben se uită în direcţia indicată. Prin iarbă fusese făcută o cărare. Traversa gazonul dinspre drum către terasă. Apoi o depăşiră, şi simţi cum o mare greutate i se ridică de pe piept. Înfruntaseră ce a fost mai rău.
Departe, pe Burns Road, dar nu prea departe de cimitirul de pe Harmony Hill, Ben opri maşina şi coborîră. Intrară împreună în pădure. Sub picioare le trosneau aspru ierburile uscate. În aer se simţea miros ameţitor de fructe de ienupăr şi văzduhul era plin de zumzăitul lăcustelor tîrzii. Se opriră pe o movilă, de pe care se putea zări luminişul unde liniile Centralei Electrice Maine sclipeau în vîntul răcoros al zilei. Cîţiva copaci arboraseră deja culorile toamnei.
― Bătrînii spun că de aici a pornit, zise Ben. În 1951. Vîntul bătea din vest. Mai spun că probabil a fost vina cuiva care şi-a aruncat neglijent ţigara. O simplă ţigară. A ajuns pînă la Mlaştini şi nimeni nu a putut să-l oprească.
Scoase din buzunar un pachet de Pall Mall, privi gînditor eticheta - in hoc signo vinces - apoi desfăcu ambalajul de celofan. Îşi aprinse o ţigară şi stinse chibritul. Ţigara avea un gust surprinzător de bun, deşi nu mai fumase de luni de zile.
― Au ascunzătorile lor acum, spuse. Dar şi le pot pierde. Mulţi ar putea muri... sau ar fi distruşi. Ăsta e un cuvînt mai potrivit. Însă nu toţi. Înţelegi?
― Da, răspunse Mark.
― Nu sînt prea inteligenţi. Dacă îşi pierd ascunzătorile, a doua oară or să se ascundă mai prost. Va fi nevoie doar de doi oameni care să-i caute în locurile evidente. Poate că plaga asta se va sfîrşi în 'salem's Lot înainte chiar de prima zăpadă. Poate nu se va sfîrşi niciodată. Nu există nici un fel de garanţii, într-un sens sau altul. Dar fără... ceva... care să-i scoată din vizuini, care să-i supere, nu există absolut nici o şansă.
― Da.
― O să fie urît şi periculos.
― Ştiu.
― Dar se zice că focul purifică, rosti Ben dus pe gînduri. Purificarea ar trebui să joace un rol important în cazul ăsta, nu crezi?
― Da, spuse din nou Mark.
Ben se ridică:
― Trebuie să ne întoarcem.
Aruncă ţigara aprinsă într-un maldăr de frunze vechi şi uscate. O panglică albă de fum se ridică tremurătoare lîngă rufele verzi de ienupăr şi apoi fu smulsă de vînt. La vreo şapte metri depărtare, în direcţia vîntului, se afla o grămadă de copaci obosiţi.
Fascinaţi, transfiguraţi, urmăriră fumul.
Se îngroşă. Apăru limba unei flăcări. Se auzi o pocnitură cînd se aprinseră şi tufele uscate şi ramurile căzute.
― În noaptea asta nu vor mai hăitui oi şi nu vor mai vizita ferme, şopti Ben. În noaptea asta vor fi puşi pe goană, iar mîine...
― Tu şi cu mine, spuse Mark şi strînse pumnii. Chipul nu îi mai era palid; obrajii i se îmbujoraseră. Ochii îi aruncau fulgere.
Se întoarseră la maşină şi plecară de acolo.
În luminişul cel mic, de unde se puteau vedea liniile de înaltă tensiune, focul din tufişuri începu să ardă mai puternic, înteţit de vîntul de toamnă care bătea dinspre vest.
---------------------------------
 Corectat de Nanok