# Hasis

### Théophile Gautier

Théophile Gautier, ranskalainen kirjailija (1811-1872) Nadarin valokuvaamana n. 1856. Théophile Gautierin novelli Hasis ilmestyi ensimmäisen kerran julkaisussa La Presse vuonna 1843, nähtävästi välittömästi sen jälkeen kun tohtori Moreau oli kutsunut hänet maistamaan tuota vihreätä marmeladia. Gautier halusi ehdottomasti maistaa hasista koska hän epäili syvästi sen vaikutusta. Samalla vuosikymmenellä oli jo suuri joukko kirjailijoita, taiteilijoita ja säveltäjiä kokeillut huumaavia aineita sekä luonut taidettaan niiden vaikutuksen alaisena. Myöhemmin Hasis ilmestyi kahden muun novellin ohella (Oopiumpiippu ja hasiksenpolttajien kerho) Baudelairen novellien Keinotekoiset paratiisit yhteydessä. Ensimmäisen kerran lienee Gautier tavannut Baudelairen kyseisten aineiden parissa joskus v. 1849. Näiden molempien suurten kirjailijoiden omituiset kuvaukset huumausaineiden maailmasta jopa tieteellisen pikkutarkkoine selontekoineen ovat kertakaikkinen harvinaisuus maailman kirjallisuudessa. Suuren Baudelairen keinotekoisiin paratiiseihin saattaa uskoa vasta sitten kun on saanut vahvistukseksi Gautier in kertomukset. Niiden ilmiömäistä vuorenpeikkomaailman osuvuutta ei käy kieltäminen.

Novelli on ilmestynyt muinoin Medisiinarissa ja sen ovat kääntäneet Ahti K. Mankki ja Pekka Parikka.

Jo kauan olimme kuulleet uskomattomia tarinoita hasiksen ihmeellisestä vaikutuksesta. Tunsimme vanhastaan oopiumin aiheuttamat hallusinaatiot; hasiksen vain nimeltä. Eräät itämaiset ystävämme olivat luvanneet meidän saavan maistaa sitä; mutta siksi että tuota kallista ainetta oli vaikea hankkia tai jostain muusta syystä ei suunnitelmaan ollut vielä toteutettu. Viimein eilen se tapahtui ja tunteittemme erittely korvatkoon sen näytelmän juonen jossa emme itse esiintyneet.

Kautta aikojen itämaiset kansat joilta uskonto kieltää viinin käytön ovat pyrkineet erilaisin valmistein tyydyttämään henkisen kiihokkeen tarpeen joka on yhteinen kaikille kansoille ja jonka länsimaiset kansat tyydyttävät päihdyttävien aineiden avulla. Ihannemaailman tavoittelu on ihmisesssä niin voimakas, että hän koettaa mahdollisimman suuressa määrin katkaista siteet jotka kahlitsevat sielun ruumiiseen, ja koska hurmio ei luonnostaan ole kaikkien saavutettavissa hän juo iloisuutta, polttaa unohdusta ja syö hulluutta viinin, tupakan ja hasiksen muodossa. Kuinka outoa! hieman punaista likööriä, imaisu savukkeesta, lusikallinen vihertävää tahnaa, ja sielu, tuo olomuoto, jota ei voi käsin koskettaa, muuttuu hetkessä; vakavamieliset sortuvat typeryyksiin, sanat purskahtelevat hiljaisten suusta, Herakleitos nauraa katketakseen ja Demokritos itkee.

Hasista saadaan hampun (Cannabis indica) kukasta, se keitetään voissa pistaasimantelien, mantelien ja hunajan kera niin että saadaan ainetta joka muistuttaa aprikoosimarmeladia ja jonka maku ei suinkaan ole epämiellyttävä. Juuri Vuorenpeikko syötti hasist a salamurhaajille ja siitä johtuu sana assassin (salamurhaaja) - hachachin (hasiksen syöjä).

Yksi lusikallinen riittää niille jotka eivät ole tottuneet tähän oikeauskoisten nautintoon. - Hasis huuhdellaan muutamalla kupillisella sokeritonta arabien tapaan valmistettua kahvia, ja sitten asetutaan pöydän ääreen tavalliseen tapaan, - sillä hampun he nki vaikuttaa vasta jonkin ajan kuluttua. Eräs ystävistämme, tohtori X, joka on tehnyt pitkiä matkoja Itämaille ja on innokas hasiksen syöjä tuli ensimmäisenä sen vaikutuksen alaiseksi nautittuaan voimakkaamman annoksen kuin me; hän näki tähtiä lautasella an ja taivaan liemikulhonsa pohjalla; sitten hän käänsi katseensa seinään puhuen itsekseen, nauraen kuollakseen silmät säihkyen valtavasta riemusta. Aina päivällisen loppuun saakka tunsin olono täysin tyyneksi, vaikka toisen pöytäkumppanini silmät alkoivat oudosti loistaa ja tulla merkillisen turkoosinsinisiksi. Päivällisen päätyttyä istuuduin vielä täysin järjissäni nojatuoliin asettuen kahden nelikulmaisen marokkolaisen tyynyn väliin voidakseni odottaa hurmiota mahdollisimman mukavasti. Muutaman minuuti n kuluttua yleinen turtumus valtasi minut. Tuntui kuin ruumiini olisi liuennut ja tullut läpikuultavaksi. Näin rinnassani hyvin selkeästi syömäni hasiksen smaragdina josta lähti miljoonia pieniä säteitä; silmäripseni pitenivät loputtomiin kietoutuen kulta nauhojen tavoin pieniin norsunluupyöriin jotka pyörivät aivan itsestään huimaavalla nopeudella. Ympärilläni putoili rapisten kaikenvärisiä jalokivikoristeita, arabeskeja ja lakkaamatta uusiutuvia lehvistöjä, asioita joita voisin parhaiten verrata vain kal eidoskooppiin; näin ystäväni vielä hetkittäin, mutta muodottomina, puoliksi miehinä, puoliksi kasveina yhdellä jalalla seisovan ibiksen ajattelevin ilmein ja strutsina joka lyö niin kummallisia siipiään että olin pakahtua nauruun, ja osallistuakseni näyte lmän hullutteluun aloin heitellä tyynyjä ilmaan, koppailla ja pyöritellä niitä intialaisen jonglöörin taituruudella. Toinen herroista puhui minulle italiaa jonka kaikkivaltias hasis käänsi minussa espanjaksi. Kysymykset ja vastaukset olivat miltei järkeviä, ne koskettelivat mitättömiä asioita, teatteri- ja kirjallisuusuutisia.

Ensimmäinen vaihe lähestyi loppuaan. - Muutaman minuutin kuluttua havahduin täysin tyynenä ilman päänsärkyä, ilman yhtäkään niistä oireista jotka seuraavat viinihumalaa ja todella hämmästyneenä siitä mitä oli juuri tapahtunut. - Tuskin ehti puoli tuntia kulua kun hasis jälleen otti minut valtaansa. Tällä kertaa näky oli sekavampi ja kummallisempi. Hämärässä valonhohteessa lenteli jatkuvana kuhinana miljardeja perhosia joiden siivet suhisivat kuin viuhkat. Jättimäisiä kristallimaljaisia kukkia, valtavia sa mettihaapoja, kulta- ja hopealiljoja nousi ja avautui ympärilläni ilotulituksen räiskeen tavoin. Kuuloni oli ihmeellisesti kehittynyt; kuulin värien ääntä. Vihreitä, sinisiä, punaisia, keltaisia ääniä tuli minuun aivan selvinä aaltoina. Lasin kaatuminen, nojatuolin narahdus, matalalla äänellä lausuttu sana värisivät ja kaikuivat minussa kuin ukkosen jyrinä; oma ääneni tuntui niin voimakkaalta etten uskaltanut puhua peläten kaatavani seinät ja räjähtäväni kuin ammus; yli viisisataa heulurikelloa lauloi min ulle, aikaa suloisilla, soinnukkailla, hopeanheleillä äänillään. Jokaisesta esineestä jota hipaisin lähti harmonikan tai tuulikanteleen sointu. Uin kaikujen valtameressä jossa ajelehti valosaarien tavoin joitakin Lucian tai Sevillan parturin aiheita. Autu us joka lainehti minuun tuosta udusta oli vertaansa vailla: olin niin sulautunut hämäryyteen, niin poissa itsestäni, niin irrallani itsestäni, tuosta inhottavasta todistajasta, joka seuraa minua kaikkialle, että huomasin ensimmäisen kerran millainen saatt oi olla alkumuotoisten henkien, enkelien ja ruumiista irronneiden sielujen olemus. Olin kuin sieni keskellä merta: joka minuutti kävivät onnen laineet lävitseni ihohuokosieni kautta sillä minusta oli tullut läpäisevä, ja viimeistä hiusjuurtani myöten koko olemukseni imi itseensä väriä mielikuvituksellisessa ympäristössä johon olin sukeltanut. Äänet, tuoksut ja valo tuli tulivat minuun määrättömiä hiuksenhienoja putkia pitkin, joissa kuului magneettisten virtojen vihellys. - Arvioni mukaan tuota tilaa kesti noin kolmesataa vuotta, sillä tunne-elämykset seurasivat siinä toisiaan niin lukuisina ja niin kiireisinä että ajan todellinen arviointi oli mahdotonta. - Kun tämä vaihe oli päättynyt, huomasin että se oli kestänyt neljännestunnin.

Hasis-humalassa on erikoista se, että se ei ole jatkuvaa; se ottaa ja jättää, kohottaa taivaaseen ja pudottaa takaisin maahan ilman siirtymiä, - aivan kuin hulluudessakin on kirkkaat hetkensä. - Kolmas vaihe, viimeinen ja eriskummallisin, oli päätöksenä i tämaiselle illanvietolleni: - tässä vaiheessa minun näköni kahdentui. - Kaksi kuvaa heijastui verkkokalvolleni täysin symmetrisinä; mutta pian kokonaan liuennut maaginen tahna vaikutti voimakkaammin aivoihini ja tulin aivan hulluksi tunnin ajaksi. Kaikki pantagruelistiset unet kävivät lävitseni, kotilolinnut, yksisarvioliot, aarnikotkat, imusiat, tomppelihanhet, vuohimuulit, koko julmien unien eläimistö laukkasi, hyppeli, suhahteli, ulvahteli huoneessa; imukärsiä joiden päässä oli lehvistö, käsiä jotka au kenivat kalan eviksi, säännöttömiä olioita nojatuolijalkoineen kellotaulut silminään, valtavia neniä jotka tanssivat cachuchaa kananjaloillaan; itseni minä kuvittelin Saaban kuningattaren, Salomonin rakastajattaren papukaijaksi. Ja matkin parhaani mukaan tuon rehellisen linnun ääntä ja huutoja. Näyt tulivat niin omituisiksi että minut valtasi halu piirtää ne, minkä teinkin vajaassa viidessä minuutissa, uskomattomalla nopeudella, kirjeiden taakse, lääkärilaskuihin, ensimmäisiiin papereihin jotka osuivat kä siini, viitisentoista maailman päättömintä piirrosta. Yksi niistä on tohtori X:n muotokuva sellaisena kuin hänet näin pianon ääressä turkkilaiseksi pukeutuneena aurinko selässään. Koskettimista lähtevät äänet ovat rakettien ja oikukkaiden spiraalien muoto isia. Toisessa piirroksessa on tekstinä tulevaisuuden eläin ja se esittää elävää veturia, jonka joutsenkaula päättyy savua syöksevään käärmeen kitaan ja jolla on valtavat pyörä- ja pylpyräjalat; jokaisessa jalkaparissa on siipipari ja eläimen hännässä nähdään antiikin Merkurius joka siivistään huolimatta tunnustaa häviönsä. Hasiksen ansioista saatoin piirtää Vuorenpeikon kuvan. Tähän saakka kuulin niiden vain valittavan ja liikuskelevan vanhassa keittiökaapissani.

Mutta tuossapa hulluuksia aivan tarpeeksi. Jotta voisi kuvailla kokonaisuudessaan hasiksen aiheuttaman hallusinaation, olisi kirjoitettava laaja teos, eikä yksinkertainen jatkokertomusten kirjoittaja saata aloittaa uuden ilmestykirjan kirjoittamista!