# What A Long Srange Trip It's Been

### Johnny B. Goode

Grateful Dead/Ornette Coleman Oakland Colosseum Arena 23.2.1993

Matkustaessamme BART-junalla San Franciscosta lahden yli Oaklandiin ilman konserttilippuja mietin mitä olisi tulossa. Areenallinen 60-luvun reliikkejä haikailemassa vanhoja hyviä aikoja takaisin? Olin väärässä. Vanhat hyvät ajat olivat nyt. Vanhojen hippi en seassa oli paljon nuorta jengiä, sukupolvi X:n (18-29 vuotiaat) edustajia, joita USA:ssa arvioidaan olevan 45 miljoonaa. Dead on jonkinlainen elävä fossiili Woodstockista joka yhdistää eri sukupolvien tötsyosastot ja hipit. "Sukupolvi X" tai toiselta n imeltään "kakskyt ja jotain" on ollut median ja mainostajien mielenkiinnon kohteena, koska se on ryhmänä väestötieteellisesti vaikea saavuttaa. Monet ovat kieltäytyneet nielemään valmiiksi pureskeltua viihdettä ja mainoksista opittuja asenteita. Tilalle on otettu valtavirtojen ulkopuolella liikkuvia ilmiöitä kuten Grateful Dead.

Grateful Dead on kulkenut pitkän tien epäkaupallisen musiikin, Acid rockin esitaistelijoista ja San Francisco soundin tärkeimmästä bändistä kulttuuri-instituutioksi. Dead on symbolisoinut 60-luvun puolivälistä tähänpäivään asti hippiliikettä. Sen asenne m usiikkibisneksessä on alusta asti ollut anarkistinen: ei hittibiisejä, ei muodikasta söpöä keulahahmoa, monen tunnin maratonkonsertteja ja alussa usein ilmaiseksi. Bändin suosio perustuu paljon sen lojaalisuuteen faneille, Dead Headeille.

Kun muut bändit vaativat järjestysmiesten ja poliisien estävän laittomat bootleg-äänitykset, on Dead varannut näille oman alueen konserteissaan. Tällaisia nauhoja on liikkeellä satoja erilaisia. Deadin mukaan yleisö on yhtä tärkeä osa showta kuin bändi. Useat deadheadit seuraavat bändiä ympäri maan. Heistä on kirjoitettu kirjoja ja heillä on oma fanilehti The Golden Road.

Bändillä on omat Grateful Dead Hotline palvelunumerot - länsirannikolla (415) 457 6388 ja itärannikolla (201) 488 9393. Niistä saa tietoa konserteista ja lipuista ympäri vuorokauden. Ennakkomyynnissä konserttiliput loppuvat jo viikkoja aikaisemmin. Vaikka ei olisikaan varaa hankkia 30-40 $ mustanpörssin lippua kannattaa silti mennä paria tuntia ennen konserttia parkkipaikalle hengailemaan. Deadhedit "keskittyvät" konserttiin ja kaupittelevat kaikenlaista hippihöhää; kasvisburgereita, bootleg nauhoja aikaisemmista konserteista ja tietenkin erilaisia psykedeelisiä aineita.

Teknon ja Acidhousen myötä LSD on taas muodissa mailmalla. Deadheadeille se on ollut aina yhtä relevanttia ja muodikasta. Pulveri osasto taas ei ole suosiossa näissä piireissä. Ruohon poltto konsertissa tapahtui aivan avoimesti. Näytti siltä, että suurin osa douppasi. Eräs deadhead kertoi, että tupakointiin salissa voidaan puuttua mutta harvemmin ruohon polttoon. Tämä käytäntö pätee Oaklandissa mutta muulla Jenkkilässä saattaa olla paljon tiukempaa. Osavaltion rajan takaa Nevadassa voidaan panna kaappiin pelkistä siemenistä.

Konsertin aloitti Free Jazzin ehkä tärkein kehittäjä ja suunnan näyttäjä Ornette Coleman. Hänen vuonna 1960 ilmestynyt albuminsa Free Jazz (Atlantic 1364) innoitti monia siirtymään perinteisestä improvisoinnista vapaammille laduille. Myös Deadin pitkät improvisointijaksot ovat sukua Colemanin musiikille, puhaltimien tilalla on vain sähkökitarat.

Herra esiintyi Prime Time nimisen kokoonpanon kanssa ja soitti alttofonin lisäksi yhdessä biisissä viulua. Jostain syystä Miles Davis oli aikoinaan närkästynyt Colemanin soitinvalinnoista. Alttoa Miles haukkui muoviseksi lelusaksofoniksi ja viulun soittoa hän ei voinut sietää. Coleman ei ole mikään varsinainen viulisti vaan puhaltaja joka etsii uusia ilmaisukeinoja musiikilleen. Coloseum-arena oli paikkana väärä hänen musiikilleen, tuntui kuin soitto olisi hukkunut ilmaan. Pienessä klubissa homma olisi toiminut varmasti paremmin ja ihmisten mielenkiinto olisi säilynyt. Viimeisessä palassa oli vierailevana kitaristina Jerry Garcia, jonka kanssa Coleman on viime aikoina levyttänytkin. Jerry Garcia soittaa kolmella biisillä Ornette Colemanin levyllä Virgin Beauty (Epic FR 44238).

Grateful Dead ei koskaan ole ollut TOP-10 suosikkieni joukossa ja Oaklandissa tajusinkin vasta miksi. Kymmenen aikavyöhykkeen takaa perse nojatuoliin jäätyneenä yksin kotona Deadin levyjen kuuntelu ei anna samanlaista kokonaisvaltaista kokemusta kuin tuha nsien deadheadien kanssa rentoutuneena festareita muistuttavassa tilaisuudessa. Konsertit ovat deadheadeille kuin vappu suomalaisille.

#### Kirjoja & lehtiä & videoita

- Drumming at the edge of magic, Mickey Hart's own book softcover 19,95$ hardcover 35$. Kertoo mm. siitä kuinka shamaanit ovat kautta aikojen ja ympäri maapallon edesauttaneet rytmien avulla transsin kaltaisia tiloja
- Playin in the band, St. Martins Press 175 Fifth Ave. New York NY 10016: David Gans, Peter Simon. Bob Weir: " the most accurate description of our inception that I've ever seen ".
- The Official Book of Deadheads, William Morrow 105 Madison Ave. New York NY 10016.
- Relix, music for the mind. Hippi bändejä, 60-lukua, psykedeliaa, DeadHead galleriaa.
- High Times, February 1989 #162: Jerry speaks
- The Golden Road, 484 Lake Park Ave. Oakland CA 94610. Deadheadien fanilehti
- Backstage Pass Video, Justin Kreutzmann (Bill Kreuzmannin poika) ja Gillian Grisman (mandolinisti David Grismanin tytär). Video sisältää animaatioita sisäavaruudesta ja harvinaisia otoksia Deadin alku ajoilta mm Garcia soittamassa banjoa 63 ja Dead Egyptin pyramiideilla. Kesto 35 min.
- Tietoa GD:stä löytyy Internetin NEWS-palvelimista ryhmästä rec.music.gdead.

Grateful Dead aloitti shownsa vaisusti Garcian laulamalla biisillä Cold, Rain & Snow. Soundit jättimäisellä areenalla olivat kuin Vanhan salissa. Kaikui niin, että edellinen biisi loppui vasta kun seuraava oli jo puolessa välissä. Seuraavakin biisi, Bob Weirin laulaman Howlin Wolf -klassikon Wang Dang Doodle, vaikutti aneemiselta mutta areenallinen faneja oli innoissaan. Kun tämän jälkeen tuli nippu iskelmällisiä balladeja alkoi allekirjoittaneelle muodostua aivoon suuri kysymysmerkki. Mitä vittua? Ovatko bändin muusikot tosiaan kiitollisesti pystyyn kuolleita?

Ekan setin viimeinen biisi Johnny B Goode oli löperö kellaribändi versio. Joka ukko tuntui soittavan eri biisiä ja rock'n rollin vaatimasta tiukasta yhteissoitosta ja rytmien yhteen sovittamisesta ei ollut tietoakaan. Garcian soittamat chuckberry-introt l ähtivät liikkeelle kompuroiden ja tahtia tavoitellen. Puolessa välissä biisiä tuntui kuin Jerry olisi antanut periksi ja siirtynyt omalle reviirilleen: kuplivaan psykedeliaan ja kuulaisiin kitarakuvioihin.

Väliajalla oli mielenkiintoista seurata paikallisten sekavuustiloja ja verrata suomalaiseen tyyliin. Ruoho tekee jengin rauhallisemmaksi, amerikan kielellä mellow. Meillä taas örvelletään enemmän kännissä. Myös kovemmasta psykedeliasta oli merkkejä runsaasti. Joiltakin oli unohtunut vaatteet ja suhteellisuudentaju kotiin. Muutamien tosi sekavien kommunikointi esineiden ja elottoman luonnon kanssa aiheutti hilpeätä kikattelua meissä kanssaihmisissä. Seinille on nasta puhua.

Lyhyen tauon jälkeen areenalle saapui mardi gras paraati josta deadheadit käyttivät nimitystä "floating". Areenalla leijui noin 15 suurta rakennelmaa joiden päällä ja sivuilla bailasi parisataa ihmistä karnevaalivetimissä pukeutuneena pinheadeiksi, joulupukeiksi, nelimetrisiksi naisiksi. Rakennelmista heitettiin yleisön joukkoon makeisia, ruusuja, "rahaa" ja ruohokattoisesta talosta tietenkin "ruohoa".

Yleisön naurusta ei ollut tulla loppua kun viimeisenä kulkueeseen saapui 5-metrinen Bill Clinton, jolla toisessa kädessä oli saksofoni ja toisessa jättimäinen jointti. Billhän on kertonut polttaneensa marihuanaa muttei kuulemma vetänyt sitä henkeen. Vähän kuin olisi juonut viinaa nielemättä.

Tauon jälkeen Deadin meininki ja soundit muuttuivat huomattavasti parempaan suuntaan. Garcia lauloi New Orleans-klassikon Iko Iko ja soitti maukkaita kuplivia kitarasooloja. Bassosoundit olivat kuin kuurojen diskossa, koko lava värähteli ja matalat taajuudet tuntuivat vatsassa. Phil Leshin voimakkaat ja melodiset bassokuviot auttavat tekemään Grateful Deadin musiikista eksoottista ja luomaan sille oman soundinsa. Lesh opiskeli aikoinaan Oaklandin Mills Collegessa Luciano Berion opastuksella sävellystä ja soitti mm. trumpettia. Vaikutteita hän sai sellaisilta nimiltä kuin John Coltrane ja Karlheinz Stochousen. Sävelleltyään pari vuotta hän siirtyi taloudellisista syistä ajamaan postiautoa. Basson soiton hän aloitti vasta 25 vuotiaana hengailtuaan Grateful Deadin kundien bileissä Palo Altossa. Lesh ei erityisemmin pitänyt rock musiikista mutta Deadissä oli jotain mikä kiinnosti.

Grateful Dead on kuuluisa siitä, että biisilistaa ei ole, vaan se syntyy keikan edetessä. Psykedeelisessä jamissa The Other One, Garcia irrotti rajuja avaruussoundeja. Dead ei improvisoi rakenteiden mukaan vaan se improvisoi rakenteita. Jami muuttui psykedeliasta free jazziin, ja Ornette Coleman liittyi mukaan. Deadin musiikki sai uuden erilaisen ulottuvuuden saksofonista ja Coleman sai arvoisensa maan läheisen "taustabändin". Jazz on lähtöisin hikisistä baareista eikä konservatorioista ja ehkä tästä syystä useat nyky päivän jazz-kokoonpanot tuntuvat steriileiltä tekniikkaan keskittyneiltä tutkijoilta.

D/S (drums/space) jamissa lavalla oli Coleman ja Grateful Deadin rumpalit. Areenan takaseinään sijoitettuja kaiuttimia käytettiin luomaan vaikutelmaa kuin kaiut muuttuisivat aivan uusiksi soundeiksi. Deadin rumpalit heittivät väliin rumpusoolon, missä Bill Kreutzmann soitti vähän marimbaa.

Coleman palasi takaisin saksofoniin ja Dead tuli lavalle kokonaisuudessaan. Meno muuttui rajuksi. Viimeisenä biisinä Weir lauloi palan Lovelight, jossa Ornette oli hiukan väärällä tontilla. Oli kuvaavaa, että ihmiset taputtivat raivokkaasti muutaman sävelen rythm'n blues riffeille kun taas Colemanin soittaessa omaa musiikkiaan, free jazzia, hän sai vain lievät kohteliaat aplodit.

Toisen encoren aikana lähdimme kiirehtimään BART asemalle koska viimeinen juna San Franciscoon lähti puolen yön maissa. Tietenkin myöhästyimme. Onneksi olimme esimmäisten konsertista tulijoiden joukossa, ja onnistuimme saamaan taxicabin puolen tunnin odottelun jälkeen. Myöhemmin kuulin kuinka jotkut kovaonniset olivat viettäneet asemalla koko yön. Keskikaupungilla kävelystä puolenyön jälkeen varoiteltiin. Me tietenkin kävelimme viimeiset pari kilometriä kimppataxin jatkaessa pohjoiseen. Kaupunki oli autio ja epätodellinen, vain filmiryhmä chinatownin portin luona kuvaamassa paljasti ettei neutronipommia oltukaan räjäytetty.

"What a strange concert". Aluksi kankeaa nostalgiaa ja lopussa hienointa improvisoitua musiikkia mitä olen pitkään aikaan kuullut.